КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№22-ц/824/52/2022
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
          11 січня 2022 року                                                                      місто Київ
                                                                                           справа №761/25935/18
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рибака М.А., повний текст рішення складено 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків їх недійсності,-
 
                                              В С Т А Н О В И В:
У липні 2018  року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсними з підстав їх фіктивності наступні договори: 
договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041, площею 0,1га,за адресою:  АДРЕСА_1 від 20 серпня 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №700; 
договір дарування квартири загальною площею 63,8 кв.м, за адресою:  АДРЕСА_2 від 24 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №729; 
договір дарування машиномісця № НОМЕР_1 загальною площею 15 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 від 24 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №726; 
договір дарування квартири загальною площею 88,3 кв.м, за адресою:  АДРЕСА_4 від 24 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №723; 
договір дарування житлового будинку загальною площею 238,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу            Рильською Л.С. за №732; 
договір дарування квартири загальною площею 140,4 кв.м, за адресою:  АДРЕСА_5 від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №741; 
договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089, площею 0,25 га,за адресою:  АДРЕСА_1 від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №7; 
застосувати наслідки визнання договорів дарування недійсними.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 28 лютого 2014 року між нимта ПАТ «Міський Комерційний Банк» було укладено договір строкового банківського вкладу на загальну суму 3 600000 доларів США та договір від 06 березня 2014 року на загальну суму 34 640 000 грн. за пропозицією заступника голови правління банку Рибчинської В.В., з якою позивач був добре знайомий та мав приязні стосунки.
Вказував, що у липні 2014 року під час зустрічі з ОСОБА_3 , остання повідомила йому про неналежний фінансовий стан ПАТ «Міський Комерційний Банк» і про те, що вона вже перевела його депозитні рахунки в інший банк - ПАТ «Банк Професійного Фінансування». 
Оскільки він не уповноважував відповідача ОСОБА_3 на такі дії і необхідні документи не підписував, остання через тиждень після розмови з ним привезла йому на підпис наступні документи: договір-анкету комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 05 серпня 2014 року на відкриття вкладного (депозитного) рахунку на суму 3 600 000 доларів США та договір від 28 липня 2014 року на відкриття вкладного (депозитного) рахунку на сумі 34 640 000 грн.
Зазначав, що вподальшому, йому стало відомо про те, що ПАТ «Профін Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато процедуру його ліквідації.
Посилався на те, що він звернувся до банку із заявою про стан своїх рахунків, на яку отримав довідку банку про те, що станом на 20січня 2015 року на його ім'я в банку відкрито лише один депозитний рахунок на суму 2 300 000 доларів США.
Як в подальшому з`ясував позивач, ОСОБА_3 , використовуючи своє посадове становище, організувала за допомогою інших працівників банку фіктивне списання грошових коштів із його депозитних рахунків в ПАТ «Міський Комерційний Банк» та розмістила їх на депозитних рахунках в ПАТ «Профін Банк», відкритих на її ім`я її чоловіка - ОСОБА_7 .
Отже,  ОСОБА_3 розмістила на своїх депозитних рахунках грошові кошти, які належали йому в сумі: 1 300 000 доларів США та 34 640 000грн.
Вказував, що зважаючи на такі обставини, між ним та відповідачем ОСОБА_3 було підписано ряд документів, зокрема, розписку від 09 лютого 2015 року, відповідно до якої він надав ОСОБА_3 позику - грошові кошти в наступному розмірі: 1 300 000,00 доларів США та 34 640 000 грн.
Розпискою передбачений наступний порядок повернення грошових коштів  ОСОБА_3 :
не пізніше 20 лютого 2015 року передати йому готівкові кошти у розмірі 300 000 доларів США;
не пізніше 20 лютого 2015 рокупередати у власність його довіреної особи будинок (загальна площа 646,8 кв.м.) та земельну ділянку (0,2230 га, кадастровий номер 3221483301:009:0048) за адресою: АДРЕСА_6  та забезпечити їх продаж і повернення готівкових коштів позивачув домовлений строк;
не пізніше 20 лютого 2015 року передати у власність його довіреної особи квартиру  АДРЕСА_7  та повністю погасити борг у розмірі 1 300 000 доларів США.
не пізніше 20 лютого 2015 року в забезпечення повернення боргу передати в заставу його довіреній особі:
квартиру АДРЕСА_8 ;
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_9 ; 
нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (площа 567 кв.м);
будь-яке інше майно, що належить ОСОБА_3 та афілійованим особам на праві власності та повністю погасити борг у розмірі 34 640 000 грн.
Зазначав, що 20 лютого 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено меморандум про взаєморозуміння, відповідно до якого він допускає повний розрахунок по зобов`язаннях в розмірі 1 300 000 доларів США до 01 травня 2015 року.
Посилався на те, що ОСОБА_3  не виконала свої зобов`язання у строк до 20 лютого 2015 року,у власність його довіреної особи не було передане перелічене в розписці нерухоме майно, а лише у травні 2015 року відповідачповернула йомучастину грошових коштів у розмірі 663 000 доларів США. Решта коштів до цього часу лишається неповернутою.
Вказував, що не зважаючи на наявність боргу ОСОБА_3 перед ним, остання, з метою уникнення погашення боргу та виконання своїх зобов`язань, уклала договори дарування вищевказаного нерухомого майна, яке їй належало на праві власності, на користь свого сина ОСОБА_4 .
Вважає, що на момент існування боргу  ОСОБА_3 перед ним, відповідач уклала безоплатні договори відчуження нерухомого майна на користь свого сина.
Зазначав, що Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014000000000409 від 17 вересня 2014 року про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ПАТ «Міський комерційний банк» за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190, ч.5 ст.191, ч.2 ст.205, ч.2 ст.364-1 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді заступника Голови правління ПАТ «Міський комерційний банк» шляхом зловживання довірою  ОСОБА_1 заволоділа коштами, які були розміщені на депозитних рахунках останнього у сумі 1,3 млн. доларів США та 34,64 млн.грн.
Посилався на те, що вбачаються умисні дії ОСОБА_3 по відчуженню нерухомого майна з метою ухилення від стягнення заборгованості перед ним за рахунок такого майна, а також з метою ухилення від можливої конфіскації майна в рамках кримінальної справи.
Вказував, що після укладання договорів дарування,  ОСОБА_3 продовжує проживати та користуватися таким майном, сторонами не вжиті дії, які б свідчили про реальне виконання договорів дарування і перехід права власності до обдарованого.        
Вважає, що спірні договори дарування нерухомого майна укладено за таких обставин: укладені між сторонами, які є близькими родичами, договори носять безоплатний характер; договори укладені умисно з розумінням сторонами наслідків укладання таких договорів; свідомий намір невиконання зобов`язань сторін договорів дарування; договори спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів або конфіскації в рамках кримінальної справи: фактично дарувальник продовжує володіти та користуватися цим майном, а обдарованим не вжито дій, які б свідчили про прийняття ним у власність подарованого майна.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року було закрито провадження у вказаній цивільній справі в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування машиномісця № НОМЕР_1 , укладеного між   ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. за номером 726 та договору дарування квартири від 24 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. за номером 723.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріальних та порушення процесуальних норм права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не були враховані обставини цієї справи, як то: часткове погашення боргу відповідачем ОСОБА_3 за рахунок продажу належного їй майна, яке було зазначено в розписці від 09 лютого 2015 року; визнання позивача потерпілим в рамках кримінального провадження за фактом шахрайських дій відповідача ОСОБА_3   та підтвердження останньою свого боргу перед позивачем в своїх свідченнях по кримінальному провадженню; поспішне, протягом декількох днів, дарування відповідачем ОСОБА_3 на користь свого сина всього належного їй майна; наявність рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 залишку боргу за розпискою від 09 лютого 2015 у справі №761/5776/18. Все зазначене вказує на умисне укладення відповідачем оскаржуваних договорів дарування, зловживання нею своїми правами, з метою недопущення звернення стягнення на її майно позивачем для погашення боргу, що призвело до порушення майнових інтересів позивача.
Вказував, що суд першої інстанції неправильно застосував норми п.6 ст.3, ч.3 ст.13, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, наявну судову практику (постанова Верховного Суду від 13 травня 2020 у справі №372/3541/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц та від 26червня 2019 у справі №587/430/16-ц), неповно з'ясував обставини справи, що призвело до неправильних висновків суду та прийняття незаконного і необгрунтованого рішення суду.
         03 серпня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказувала на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що спірні договори було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими договорами.
          В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
          Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідач ОСОБА_4 та треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення, оскільки станом на дату укладення спірних договорів дарування не було жодного судового рішення про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 , а саме по собі настання на дату укладення спірних договорів дарування обов`язку відповідача ОСОБА_3 щодо повернення позики не свідчить про реальну загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки такого рішення на дату укладення договору не було.
Колегія суддів не погоджується зтаким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2015 року ОСОБА_3 склала розписку за своїм підписом про те, що вона підтверджує отримання коштів від ОСОБА_1 та свій борг перед ним в наступному розмірі: 1300000 доларів США та 34640000 грн. та зобов`язалась повернути їх ОСОБА_1 в наступному порядку: 
не пізніше 20 лютого 2015 року передати ОСОБА_1 готівкові кошти у розмірі 300000 доларів США; 
не пізніше 20 лютого 2015 року зобов`язалась передати у власність довіреної особи ОСОБА_1 будинок (заг. пл. 646,8 кв.м) та земельну ділянку (0,2230 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:0048) за адресою: АДРЕСА_6 , та забезпечити їх продаж і повернення готівкових коштів ОСОБА_1 в домовлений строк; 
не пізніше 20 лютого 2015 року зобов`язалась передати у власність довіреної особи ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_7 ; та повністю погасити боргу розмірі 1300000 доларів США; 
не пізніше 20 лютого 2015 року в забезпечення повернення 34000000 грн. зобов`язалась передати в заставу довіреній особі ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_8 ; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_9 ; нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (площа 567 кв.м), будь-яке інше нерухоме майно, що належить їй та афілійованим особам на праві власності, та повністю погасити борг у розмірі 34640000 грн.
Отже, розпискою був визначений строк погашення боргу - 20 лютого 2015 року.
20 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було підписано меморандум про взаєморозуміння, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди, що в забезпечення виконання ОСОБА_3 умов розписки від 09 лютого 2015 року ОСОБА_1 допускає повний розрахунок по зобов`язанням в розмірі 1300000 доларів США до 01 травня 2015 року. Додатково ОСОБА_3 зобов`язалася виставити на продаж не пізніше 23 лютого 2015 року належне їй майно у вигляді квартир за адресою: АДРЕСА_10 .
Із матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами, що відповідач здійснила часткове погашення боргу в сумі 663000 доларів США у травні 2015 року.
Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори дарування, а саме:
20 серпня 2015 року договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041, площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №700;
24 серпня 2015 року договір дарування квартири АДРЕСА_11 , загальною площею 63,8 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №729;
26 серпня 2015 року договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 238,4 кв.м, житловою площею 119,8 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №732; 
26 серпня 2015 року договір дарування квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 140,4 кв.м, житловою площею          86,8 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №741;
26 серпня 2015 року договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089, площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №738. 
Відповідно до п.1.1. зазначених договорів дарувальник ОСОБА_3 передала вищевказане майно у власність обдаровуваного ОСОБА_4 .
Згідно з умовами укладених договорів дарування сторони в присутності нотаріуса підтвердили, що підписуючи вказані договори вони заявляють про дійсність намірів здійснити вказані договори, відсутність заперечень щодо кожної з умов цих договорів, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості між ними (п.п.4.11, 4.12, 4.9, 4.10, 6.6., 6.7, 6.7., 6.8 укладених договорів).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорювані ним договори дарування слід визнати недійсними, у зв`язку із їх фіктивністю, оскільки не зважаючи на наявність боргу ОСОБА_3 перед ним, остання з метою уникнення погашення боргу та виконання своїх зобов`язань уклала безоплатні договори дарування з своїм сином ОСОБА_4 .
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому  її  прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.  
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань  договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.  
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.
Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19, 30 вересня 2021 року у справі №381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі №187/795/19.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 09 лютого 2015 року та меморандуму про взаєморозуміння від 20 лютого 2015 року          ОСОБА_3 повинна була сплатити кошти ОСОБА_1 не пізніше 01 травня 2015 року.
А відтак, ОСОБА_3 , відчужуючи 20, 24, 26 серпня 2015 року належне їй на праві власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_4 на підставі договорів дарування, була обізнана про невиконане нею грошове зобов`язання за розпискою від 09 лютого 2015 року.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та останні не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.
Дії ОСОБА_3 щодо укладення договорів дарування зі своїм сином ОСОБА_4 були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів.
Сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно за оспорюваними договорами дарування за ОСОБА_4 не спростовують доводів позивача про те, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків. 
А тому заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 уклала оспорювані правочини з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за розпискою.
Крім того, в суді апеляційної інстанції стороною позивача було надано копію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, згідно якого стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 09 лютого 2015 року у розмірі: 34640000 грн. - заборгованість, 23645264 - інфляційні втрати, 3109058,63 грн. - 3% річних, 637000 доларів США - заборгованість, 1092761,10 - 3% річних.
Вказаними судовими рішеннями встановлено невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за розпискою та неповернення останньою коштів ОСОБА_1 у повному обсязі, що є порушенням прав ОСОБА_1 , як позикодавця, передбачених статями 1046, 1049 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
А відтак, доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що розписка від 09 лютого 2015 року та меморандум про взаєморозуміння від 20 лютого 2015 року не є борговими документами та не є доказом укладення між сторонами договору позики спростовуються вищевикладеним.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.
Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Припинення права власності на спірне майно за договорами дарування не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, уникаючи сплату боргу та відчужуючи належне їй майно на підставі договорів дарування, укладених зі своїм сином діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності          ОСОБА_3 на належне їй майно порушує майнові інтереси кредитора ОСОБА_1 і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі           №317/3272/16-ц.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На переконання колегії суддів, сукупність наведених обставин доводить той факт, що сторони діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора - позивача, оскільки відчуження належного ОСОБА_3 майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачем, а тому висновок суду першої інстанції про те, що саме по собі настання на дату укладення спірних договорів дарування обов`язку відповідача          ОСОБА_3 щодо повернення позики ще не свідчить про реальну загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки такого рішення на дату укладення договору не було є помилковими.
Посилання ОСОБА_3 на те, що обидві сторони договорів дарування спірного майна бажали настання правових наслідків, які породжуються цими договорами, останніми було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів дарування, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи на час укладення оскаржуваних договорів дарування у ОСОБА_3 були невиконані зобов`язання за перед ОСОБА_1 за розпискою від 09 лютого 2015 року.
Доводи ОСОБА_3 про те, що на час укладення договорів дарування не існувало судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_3 виникли 09 лютого 2015 року після підписання нею розписки.
Колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані договори не направлені на реальне настання правових наслідків, а спрямовані на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договори дарування спірного нерухомого майна, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід визнати недійсними на підставі статті 234 ЦК України.
На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними, отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив застосувати наслідки визнання договорів дарування недійсними.
Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України.
Згідно з вимогами частини першої ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Аналіз частини першої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція.
З матеріалів справи вбачається, що вищезгадане нерухоме майно, яке ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_4 , перейшло у власність ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , а саме:
у власність ОСОБА_6 передано нерухоме майно:
квартира загальною площею 140,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_5 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 вересня 2018 року, дата реєстрації права власності 21 вересня 2018 року;
у власність  ОСОБА_5 передано нерухоме майно:
земельна ділянка, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 вересня 2018 року, дата реєстрації права власності 21 вересня 2018 року;
квартира загальною площею 63,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 вересня 2018 року, дата реєстрації права власності 21 вересня 2018 року;
житловий будинок загальною площею 238,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_9 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 вересня 2018 року, дата реєстрації права власності 21 вересня 2018 року;
земельна ділянка, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089, площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_9 . на підставі договору про задоволення іпотекодержателя від 21 вересня 2018 року, дата реєстрації права власності 21 вересня 2018 року.
Оскільки спірне майно було відчужене третім особам ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування реституції, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 4405 грн. з кожного пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків їх недійсності - задовольнити частково.
 
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041, площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 20 серпня 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною за №700. 
 
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_11 , загальною площею 63,8 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м від 24 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною за №729. 
 
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 238,4 кв.м, житловою площею 119,8 кв.м, від 26 серпня 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною за №732. 
 
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 140,4 кв.м, житловою площею 86,8 кв.м, від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною за №741.
 
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089, площею 0,25 га за адресою:  АДРЕСА_1 , від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною за №738. 
 
В задоволенні решти вимог відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 4405 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 4405 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 17 січня 2022 року.
 
Головуючий:
 
         Судді: