Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 362/1892/20
провадження № 61-17029св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                     Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10 квітня 2017 року між ним та ОСОБА_2 , який на підставі довіреності від 12 травня                      2016 року представляв інтереси ОСОБА_3 , було укладено договір найму будівлі № 10/04/17, предметом якого є передача у найм належної ОСОБА_3 будівлі, зазначеної у технічному паспорті літерою «Н», загальною площею 704,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірне приміщення), на строк 30 місяців. 
Відповідно до умов договору сторони визначили порядок взаєморозрахунків, відповідно до якого наймач сплачує вартість найму будівлі за повний строк користування за 30 місяців одним платежем, що становить 1 267 560 грн. Він як наймач виконав свої обов`язки за договором  у частині оплати всього строку користування будівлею, а саме у день підписання договору передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі                            1 267 560 грн в рахунок оплати найму будівлі, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 про отримання коштів від ОСОБА_1 .
Умовами договору передбачено, що право найму переходить до наймача при умові повної сплати всього строку користування складом та після підписання акту приймання-передачі будівлі, який сторони зобов`язуються підписати протягом 5 календарних днів після повної сплати наймачем. 
Після отримання коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовились від підписання акту приймання-передачі. При цьому ОСОБА_2 повідомив, що всі отримані грошові кошти від нього кошти він передав у повному обсязі ОСОБА_3 . Умови договору відповідачами не виконані: приміщення у найм не передано, гроші не повернуті.
Пункт 2.4 договору найму передбачає, що у разі невиконання умов щодо підписання акту приймання-передачі наймодавцем у п`ятиденний термін, наймодавець повертає протягом п`яти календарних днів сплачену суму за оренду у повному обсязі та сплачує пеню в розмірі 0,5 % від зазначеної суми за кожен день прострочення платежу.
На забезпечення виконання вказаного договору оренди № 10/04/17                       17 вересня 2018 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 17/09, предметом якого було часткове забезпечення виконання зобов`язання за договором, а саме сплата 50 000 грн наймачу у разі неповернення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 1 267 560 грн.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів: 1 267 560 грн, сплачених в рахунок користування приміщенням за весь строк найму; пеню за останній рік у розмірі 2 313 297 грн; інфляційні втрати за період 10 квітня 2017 року до 07 квітня 2020 року, що становить 316 890 грн; 3 % річних у сумі 113 351,11 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня                     2021 року в складі судді Варнавської Л. О. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2020 року, у вигляді арешту на майно, що належить ОСОБА_3 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач                             ОСОБА_3 не була обізнана про укладання договору найму (оренди) будівлі від 10 квітня 2017 року, а тому безпідставними є доводи позивача про те, що вона відмовилась від підписання акту приймання-передачі будівлі. Позивач не ставив питання про розірвання договору найму або визнання його недійсним та не відмовлявся від договору, а тому відсутні підстави для стягнення коштів за оренду приміщення та всіх похідних від цього зобов`язання сум.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову                       ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_6 солідарно з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачені як орендну плату за договором № 10/04/17 найму (оренди) кошти у розмірі 50 000 грн, пеню за період з 07 квітня 2019 року по 07 квітня 2020 року у сумі 91 250 грн, суму інфляційних втрат за період                        з 10 квітня 2017 року по 07 квітня 2020 року у розмірі 12 500 грн, суму трьох відсотків річних у розмірі 1 490,41 грн, а всього - 155 240,41 грн.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 сплачені як орендну плату за договором № 10/04/17 найму (оренди) кошти у розмірі                             1 217 560 грн, пеню за період з 07квітня 2019 року по 07 квітня 2020 року у сумі 2 222 047 грн, суму інфляційних втрат за період з 10 квітня 2017 року по 07 квітня 2020 року у розмірі 304 390 грн, суму трьох відсотків річних у розмірі 111 860,70 грн, а всього - 3 855 857,70 грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу: з ОСОБА_6 у сумі 25 474,38 грн, ОСОБА_4 у сумі 1 025,62 грн.
Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна відповідача ОСОБА_3 та зустрічне забезпечення, накладені ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2020 року.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 фактично не виконав обов`язку повіреного передати довірителю все отримане на виконання доручення, а тому є доведеними заперечення ОСОБА_3 про необізнаність щодо укладеного договору найму та переданих за оренду складу грошових коштів.Необґрунтованими є вимоги позивача, заявлені до ОСОБА_3 , яка не могла виконувати договір, про який її не повідомив повірений ОСОБА_2 , а тому саме на останнього покладається обов'язок з повернення отриманих за оренду складу коштів у розмірі                             1 267 560 грн у зв'язку з невиконання умов договору в частині передачі складу наймачу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду                         від 22 вересня 2021 року, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19),                             від 12 серпня 2020 року у справі № 367/8159/16-ц (провадження                               № 61-44704св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 520/5338/14-ц (провадження № 61-13891св18), від 16 жовтня 2019 року у справі                                № 333/114/17 (провадження № 61-16101св18). 
 
Крім того, заявник вказав на відсутність висновку Верховного Суду щодо належного відповідача (довірителя чи повіреного) у випадках, коли повернення коштів відбувається на підставі відповідної статті договору, а не у зв`язку з недійсністю, нікчемністю, розірванням договору.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 як повірений мав зарахувати отримані ним на виконання доручення кошти на відкритий ним поточний рахунок у банківській установі суперечить умовам укладеного договору найму. 
Вирішуючи спір у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення у якості орендної плати коштів з ОСОБА_2 як повіреної особи, а не з ОСОБА_3 як сторони вказаного договору оренди, не врахувавши, що з огляду на положення законодавства щодо представництва правові наслідки за вчиненим представником правочином настають не для представника, а для особи, яку він представляє. 
Видавши вказану довіреність, якою передбачено зокрема і право розпорядження належним їй майном, ОСОБА_3 мала цікавитись станом виконання доручення, а тому її доводи про те, що вона не була обізнана з укладеним договором оренди, є необґрунтованими. 

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, установлені судами
 
02 травня 2016 року ОСОБА_3 видала нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_2 строком до 12 травня 2017 року, згідно з якою уповноважила його розпоряджатися (в тому числі продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в іпотеку) належний їй об`єкт нерухомого майна, яким є склад площею 704,2 кв. м, розташований за адресою:                       АДРЕСА_1 , визначаючи ціну та умови самостійно на власний розсуд, для чого надала йому право, в тому числі, укладати та підписувати від її імені договори оренди складу, отримувати належні їй грошові кошти.
 
10 квітня 2017 року між ОСОБА_2 , який діяв на підставі вказаної довіреності від 12 травня 2016 року від імені ОСОБА_3 (наймодавець), та ОСОБА_1 (наймач) укладено договір найму будівлі № 10/04/17. За цим договором наймодавець надає, а наймач приймає в платне користування строком на 30 місяців з моменту підписання цього договору будівлю складу, нежитловою площею 704,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктом 2.2 договору № 10/04/17 сторони домовились, що орендна плата сплачується наймачем одноразово за весь строк користування будівлею, а саме за 30 місяців, що становить 1 267 560 грн.
 
За приписами пункту 2.3 договору № 10/04/17 наймодавець зобов`язаний протягом п`яти днів з моменту отримання орендної плати передати склад у користування наймачеві шляхом складання акту приймання-передачі та скріплення підписами сторін, що є невід`ємною частиною договору. Склад вважається переданим в оренду після повної сплати згідно із пунктом 2.2 з моменту підписання акту приймання-передачі.
 
У разі невиконання зі сторони наймодавця умов пункту 2.3 цього договору, наймодавець зобов`язаний у п`ятиденний термін повернути наймачеві всі сплачені кошти (пункт 2.4 договору №10/04/17).
 
У пункті 5.1 договору № 10/04/17 зазначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 30 місяців - до 10 жовтня 2019 року, та до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Умови даного договору можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документу (пункт 5.2 договору № 10/04/17). Дострокове розірвання договору можливе лише за письмовою згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законодавством України, за винятком випадків, коли одна сторона систематично порушує умови даного договору та свої зобов`язання                        (пункт 5.3 договору № 10/04/17).
 
Згідно із розпискою від 10 квітня 2017 року ОСОБА_2 як представник інтересів ОСОБА_3 на підставі довіреності від 12 травня 2016 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 267 560 грн, які сплачені останнім відповідно до умов договору найму будівлі № 10104117 від 10 квітня 2017 року, що був укладений між ним як представником ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Цією розпискою ОСОБА_2 підтвердив, що всі зобов`язання зі сторони ОСОБА_1 виконані належним чином та у повному обсязі (а.с. 7, т.1).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Оскільки касаційна скарга містить доводи лише у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів на користь                    ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , відповідно до положень статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення переглядається судом касаційної інстанції лише у цій частині.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі з таких підстав.
 
Щодо виниклих між сторонами правовідносин
 
Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
 
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (стаття 762 ЦК України).
Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
 
Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму (стаття 765 ЦК України).
 
Якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків (стаття 766 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
 
Судом установлено, що після сплати орендарем орендної плати у повному обсязі орендодавець у порушення умов договору оренди не передав спірне нерухоме майно позивачу, акт приймання-передачі, як це передбачено пунктом 2.3 договору оренди, складено не було. Такі обставини сторонами не заперечуються.
 
Отже, позивач вправі вимагати відшкодування збитків у вигляді переданих на виконання договору оренди коштів у розмірі 1 217 560 грн та нарахованих на них штрафних санкцій.
 
Щодо суб'єкта, відповідального за виконання договору
 
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
 
Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
 
Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності;                            2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.
 
Частиною першою статті 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.
 
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
 
Відповідно до статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або
у виданій на підставі довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься, зокрема, і негайне передання довірителеві усього одержаного у зв`язку з виконанням доручення.
 
Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав.
 
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 березня                   2021 року в  справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19) та                 від 30 червня 2021 року (справа № 761/34272/18, провадження                                № 61-10820св20).
 
Аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що обов`язок з повернення коштів, наданих представнику на виконання довіреності щодо передання спірного майна в оренду, покладається саме на довірителя, оскільки  вчинений представником правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, і при цьому повноваження, яке виникає у представника за цією довіреністю, не має зачіпати його майнових або особистих немайнових прав, враховуючи характер одностороннього правочину.
 
У справі, що переглядається, власник складу по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі довіреності від 12 травня 2016 року уповноважила ОСОБА_2 , серед іншого, здавати в оренду вказаний склад, для чого надала право укладати і підписувати від її імені договір оренди складу, визначаючи на власний розсуд умови договору, та отримувати грошові кошти.
 
Ця довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Командиром А. М. та зареєстрована в реєстрі за № 566.
 
Станом на 10 квітня 2017 року, коли на підставі цієї довіреності                      ОСОБА_1 уклав договір оренди з ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , представництво за цією довіреністю не припинилось, довіреність не була скасована.
 
З огляду на зазначене, помилковим є висновок апеляційного суду про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених до         довірителя ОСОБА_3 , а також покладення саме на її представника за довіреністю ОСОБА_2 обов`язку з повернення отриманих від позивача за оренду складу коштів у розмірі 1 267 560 грн у зв`язку з невиконання умов договору найму будівлі № 10/04/17 в частині передачі складу наймачу                      ОСОБА_1 .
 
Саме у ОСОБА_3 виникли права і обов'язки орендодавця за договором оренди від 10 квітня 2017 року, який вчинив її представник ОСОБА_2 .
 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що законом не передбачений обов'язок орендаря доводити факт передання сплачених ним коштів повіреною особою її довірителю, оскільки такий обов'язок повіреного передбачений статтею 1006 ЦК України.
 
Разом із тим колегія суддів враховує, що заперечуючи факт отримання від повіреного коштів за спірним правочином та вказуючи про фіктивність укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору оренди, ОСОБА_3 не заперечувала факт видання спірної довіреності                      ОСОБА_2 та не скористалась передбаченим частиною першою статті                           249 ЦК України правом на скасування цієї довіреності.
 
Таким чином, внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.
 
Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України                     від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин.
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта