Постанова                                                  
Іменем України
 
10 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 489/1120/20
провадження № 61-4779св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Миколаївська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я,
 
за касаційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року у складі судді                                  Кокорєва В. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого               2021 року у складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В.,                              Коломієць В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь компенсацію моральної шкоди в розмірі             600 000,00 грн та 6 300,00 грн витрат на правову допомогу.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 28 березня                          2019 року о 13 год 00 хв на АДРЕСА_1 на нього здійснено напад безпритульної собаки, зараженої сказом, яка нанесла йому декілька укусів. Унаслідок цієї події він отримав тілесні ушкодження та змушений був звернутися до Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги, де йому надано первинну медичну допомогу. Цього ж дня він був направлений до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 5» (далі - КНП ММР «Міська лікарня № 5»), де й проходив стаціонарне лікування з 28 березня 2019 року до 05 квітня 2019 року та йому був проведений курс вакцинації від сказу. 
 
Згодом з`ясувалося, що собака який його травмував, заражений сказом. Унаслідок таких подій він пережив фізичний біль, сильний емоційний стрес, який надалі супроводжувався страхом за своє життя, душевні страждання з приводу можливості зараження на сказ, який є смертельною хворобою, негативні психосоматичні та психоемоційні зміни здоров`я, тому просив стягнути                                з Миколаївської міської ради 600 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки вважає, що саме через бездіяльність відповідача, який не вживав належних заходів щодо протидії поширенню сказу в м. Миколаєві, вилову та щеплення безпритульних собак, і сталася така подія.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ленінський районний суд м. Миколаєва рішенням від 20 жовтня 2020 року позов задовольнив частково. Стягнув з Миколаївської міської ради на користь                ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Стягнув               з Миколаївської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі             500,00 грн. Стягнув з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5 800,00 грн.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є частково обґрунтованими та доведеними, оскільки внаслідок укусу бродячого собаки позивачу завдано моральної шкоди, йому були завдані тілесні ушкодження, він проходив стаціонарне лікування, в тому числі курс антирабічної вакцинації. Суд вважав доведеним, що позивача покусав саме той собака, який був відловлений в той же день працівниками КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» та загинув наступного дня                         з діагнозом «вірус сказу». Також суд виходив з того, що Миколаївська міська рада допустила бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення безпечних умов для життя і здоров`я жителів територіальної громади.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Миколаївський апеляційний суд постановою від 16 лютого 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року залишив без змін. Відновив дію рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва                                   від 20 жовтня 2020 року, зупиненого на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 04 січня 2021 року.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд виходив           з того, що місцевий суд, врахувавши душевні страждання позивача, порушення його звичного способу життя, зусилля для організації життя та побуту, глибину фізичних і душевних страждань, обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Ця сума відповідає вимогам розумності та справедливості. Водночас апеляційний суд вважав безпідставними аргументи апеляційної скарги Миколаївської міської ради про помилковість висновку місцевого суду про те, що відповідальність за вилов та ізоляцію безпритульних тварин покладається на органи місцевого самоврядування, на території яких їх було виявлено, оскільки саме територіальна громада, інтереси якої представляє Миколаївська міська рада, є особою, яка утримує безпритульних домашніх тварин, в тому числі собак, і саме на неї покладається обов`язок з відшкодування завданої такою твариною шкоди. Створення міською радою Комунального підприємства «Центр захисту тварин», до повноважень якого належить регулювання кількості безпритульних тварин у м. Миколаєві, здійснення вилову та тимчасової ізоляції тварин, не перекладає відповідальність за шкоду, заподіяну безпритульним собакою, на це підприємство, оскільки представником територіальної громади міста є саме Миколаївська міська рада, яка, у свою чергу, допустила бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення умов для життя                     і здоров`я жителів територіальної громади, внаслідок чого було заподіяно шкоди здоров`ю позивача, яка спричинила для нього моральні стражданя. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У березні 2021 року Миколаївська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня        2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого               2021 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити                                    в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції                        в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі                          № 711/3291/17-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 2-1474/11-ц, від 24 квітня                 2019 року у справі № 355/1014/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі                                              № 227/6023/15, від 24 жовтня 2018 року у справі № 210/2794/15-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16;
відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                        у подібних правовідносинах, а саме статті 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» та статті 341 ЦК України;
суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково поклали відповідальність за шкоду, завдану позивачу, на Миколаївську міську раду, оскільки набуття твариною статусу безпритульної жодним чином не свідчить про її одночасний перехід у власність територіальної громади. Суди попередніх інстанцій не правильно застосували частину першу статті 176, статтю 1173 ЦК України та статтю 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», оскільки не встановили всіх умов, за яких можливе відшкодування завданої шкоди, а саме незаконних рішень, дій чи бездіяльності Миколаївської міської ради та причинного зв`язку між шкодою та незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Миколаївської міської ради. Також суди без наявності достатніх доказів вважали доведеним той факт, що 28 березня 2019 року на АДРЕСА_1 позивача покусав саме той собака, який був відловлений в той же день працівниками КП ММР «Центр захисту тварин» та помер наступного дня з діагнозом «вірус сказу». Водночас                                         у матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, що шкоду позивачу спричинено саме твариною, щодо якої проведено дослідження та складено звіт про результати дослідження патологічного (біологічного) матеріалу                                       від 29 березня 2019 року № 000946 п.м./19.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
14 травня 2021 року справа № 489/1120/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 28 березня 2019 року близько 13 год      00 хв біля будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 покусав безпритульний собака, внаслідок чого він звернувся до лікарні, і йому було встановлено діагноз: «множинні укушені садна обох гомілок с/3-в/3».
 
Із зазначеним діагнозом позивач з 28 березня 2019 року до 05 квітня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у міській лікарні № 5, де йому проведено курс профілактичної антирабічної вакцинації.
 
Безпритульна тварина, яка покусала ОСОБА_1 , того ж дня була відловлена,         а згодом підтвердилося, що цей собака заражений сказом, від чого і помер.
 
Та обставина, що тілесних ушкоджень 28 березня 2019 року ОСОБА_1 зазнав унаслідок нападу безпритульного собаки підтверджуються такими доказами: довідкою головного лікаря КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги»; випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 2703/335 КНП ММР «Міська лікарня № 5», довідкою головного лікаря КНП ММР «Міська лікарня № 5», згідно з якими ОСОБА_1 28 березня 2019 року звернувся за медичною допомогою, в цей же день його було госпіталізовано, де він по 05 квітня 2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КНП ММР «Міська лікарня № 5» з діагнозом «укушені садна обох гомілок с/з-в/з»;
листом ГУ НП в Миколаївській області від 21 січня 2020 року, згідно з яким до спецлінії «102» надійшло повідомлення від громадянки Г. про напад на її чоловіка безпритульної собаки поблизу школи-інтернату на вул. Театральній в м. Миколаєві. На місце події був направлений наряд патрульної поліції,                                                            а повідомлення одразу було передано оператором до КП ММР «Центр захисту тварин», які повідомили, що знають про ситуацію»;
звітом від 29 березня 2019 року № 000946 про результати дослідження патологічного (біологічного) матеріалу випробувальної лабораторії Миколаївської регіональної державної лабораторії Держпродспоживслужби, в якому зазначено, що надійшла «одна голова собаки від загинувшої тварини з метою постановки діагнозу» зі слів постраждалих «у собаки була слинотеча та агресія, покусала                                 5 осіб», зроблено висновок, що в надісланому матеріалі виявлено вірус сказу.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що через нанесені безпритульним собакою, який був хворим на сказ, тілесних ушкоджень йому завдано моральної шкоди, компенсувати яку повинна Миколаївська міська рада, яка допустила бездіяльність у сфері благоустрою, що призвело до такої події.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;            2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                 у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права           в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).
 
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.
 
Статтею 15 вказаного Закону встановлено, що для утримання безпритульних тварин створюються притулки для тварин, які можуть створюватися органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадськими і благодійними організаціями та фізичними особами. Притулки для тварин діють за рахунок коштів їх власників, а також будь-яких інших не заборонених законом джерел. Місцеві бюджети можуть передбачати кошти на створення притулків для тварин та відшкодування витрат притулкам по утриманню тварин незалежно від форм власності.
 
Відповідно до частин першої, сьомої, дев`ятої, десятої статті 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, собаки, незалежно від породи, належності та призначення, у тому числі й ті, що мають нашийники з номерними знаками                                і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках,                                    у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, вважаються безпритульними і підлягають вилову. Виловлені безпритульні домашні тварини протягом семи днів з дня їх вилову обов`язково утримуються на карантинних майданчиках служби або підприємства, що здійснює вилов, і можуть бути повернуті власникам із дозволу ветеринарної установи після пред`явлення реєстраційного посвідчення та оплати вартості витрат на вилов і утримання. Якщо протягом двох місяців з моменту заявлення про затримання безпритульної тварини не буде виявлено її власника або він не заявить про своє право на неї, право власності на цю тварину переходить до особи, у якої вона була на утриманні та в користуванні. У разі відмови особи від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.
 
Частинами першою, другою статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).
 
Система місцевого самоврядування відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.
 
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
Встановивши, що позивач зазнав нападу безпритульного собаки на вулиці міста Миколаєва, внаслідок чого йому було завдано тілесних ушкоджень, через що проходив медичне лікування, переніс стрес, відчував фізичний біль, страх, побоювання за своє здоров`я, і ці відчуття посилювались через повідомлення, що собака був хворий на сказ, та можливість летального наслідку для позивача, суд дійшов правильного висновку, що позивачу завдано моральної шкоди.
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн, суд першої інстанції,              з висновком якого погодився і апеляційний суд, врахував характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач через укуси агресивного, безпритульного собаки, а саме сильний емоційний стрес, больовий шок, лікування антирабічними засобами та реакцію на необхідну для життя вакцину.
 
Отже, врахувавши стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову. 
 
Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до компетенції Верховного Суду. 
 
З огляду на зазначене безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що розмір стягненої місцевим судом суми на відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Верховний Суд погоджується                             з висновком судів попередніх інстанцій в частині визначеної ними суми на відшкодування моральної шкоди. 
 
Посилання у касаційній скарзі на створення міською радою Комунального підприємства «Центр захисту тварин», до повноважень якого відноситься регулювання кількості безпритульних тварин у м. Миколаєві, здійснення вилову та тимчасової ізоляції тварин, не перекладає відповідальність за шкоду, заподіяну безпритульним собакою, на це підприємство, оскільки представницьким органом територіальної громади міста є саме Миколаївська міська рада, яка, за встановлених судами обставин, допустила бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення умов для життя і здоров`я жителів територіальної громади, внаслідок чого здоров`ю позивача було заподіяно шкоди, яка спричинила моральні страждання.
 
Не заслуговують на увагу і аргументи касаційної скарги про відсутність                                       у матеріалах справи доказів того, що позивача покусав саме безпритульний собака, оскільки апеляційний суд, спростовуючи ці докази, правильно виходив                          з того, що наявними у матеріалах справи доказами зафіксовано факт укушення позивача саме безпритульним собакою, водночас відповідач не надав будь-яких доказів на їх спростування.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, є безпідставними, оскільки заявник не надав жодних доказів на спростування цих обставин або на підтвердження інших.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, й підстав для їх скасування немає.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва                                  від 20 жовтня 2020 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін його виконання необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва                    від 20 жовтня 2020 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов