ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 616/139/21

провадження № 22-ц/818/1638/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю., 

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Великобурлуцька селищна об`єднана територіальна громада в особі Великобурлуцької селищної ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1  до Великобурлуцької селищної об`єднаної територіальної громади в особі Великобурлуцької селищної ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 03 вересня 2021 року,постановлене під головуванням судді Грошової Н.М., в залі суду в смт Великий Бурлук Великобурлуцького району Харківської області (повний текст судового рішення складено 15 вересня 2021 року), -
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Великобурлуцької селищної об`єднаної територіальної громади в особі Великобурлуцької селищної ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.
Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 03 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що наявні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2019 року між ним та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; а також наявні підстави для визнання за ним права власності на вказану квартиру. Вважає, що між ними було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору - він отримав документи на право власності на квартиру, передав грошові кошти за квартиру, тобто виконав усі умови домовленості. Однак зареєструвати спірний договір він не встиг через смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження домовленості із  ОСОБА_2  щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу квартири  АДРЕСА_1 . Наявність у позивача оригіналів документів про право власності на спірну квартиру (свідоцтва, технічного паспорту та інш.) не є підтвердженням узгодження сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, при цьому не доведено за яких обставин та в який проміжок часу вказані документи були передані позивачу. Відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним, а також визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Реєстрацію права власності здійснено 19 серпня 2013 року (а.с.16, 25).
З відомостей про реєстрацію місця проживання, які вказані у будинковій книзі, убачається, що ОСОБА_2 з 22.01.1993 року зареєстрована в кв. АДРЕСА_1 . Крім того, в період з 12.04.2017 року по 20.09.2017 року у вказаній квартирі також був зареєстрований ОСОБА_3 (а.с.22-23).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла (а.с.14).
На підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , позивач надав розписку від 03.11.2019 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала всю суму за продану квартиру - 7 тисяч. Зазначено також, що претензій до ОСОБА_1 вона не має (а.с.15).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що 03 листопада 2019 року вони з ОСОБА_2 домовилися про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 отримала оплату за дане житлове приміщення., на підтвердження цього ОСОБА_2 була написана розписка та передані йому документи на квартиру. Проте укласти угоду в нотаріальному порядку вони не встигли, оскільки ОСОБА_2 померла. Позивач, посилаючись на норми ч.2 ст.220 ЦК України, вказує, що між ним та ОСОБА_2 досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 03 листопада 2019 року між ним та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також просив визнати за ним право власності на вказану квартиру.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.5 ст. 656 ЦК України, особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.
Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.
Матеріали справи свідчать про те, що 03 листопада 2019 року у простій письмовій формі було складено розписку, з якої убачається, що ОСОБА_2 отримала суму за продаж квартири, претензій до ОСОБА_1 не має (а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла (а.с.14).
Згідно відповіді Великобурлуцької державної контори Харківської області убачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , 1968 року народження, яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 , письмові заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в Великобурлуцьку державну нотаріальну контору не подавалися, спадкова справа не заведена (а.с.49-51).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_4 , яка є двоюрідною сестрою позивача, пояснила, що проживає в смт Великий Бурлук та у 2019 році дізналась, що ОСОБА_2 продає кімнату по АДРЕСА_3 , повідомила про це брату ОСОБА_5 . На той час ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні у місцевій лікарні, де з нею і домовились про продаж квартири за 7000 грн. Один раз вона сама приносила ОСОБА_6 гроші в сумі 800 грн., приходила провідувала, приносила їжу, ліки, при оформленні розписки не була присутня. Також вказала, що зверталась до нотаріуса для консультації з приводу документів на квартиру.
Свідок ОСОБА_7 вказала, що не знайома з позивачем. Два роки тому, з 23 жовтня знаходилась на лікуванні у районній лікарні в смт Великий Бурлук, з ОСОБА_8 були в одній палаті. ОСОБА_8 розповідала, що збирається продавати свою квартиру. Бачила ОСОБА_4 , яка відвідувала ОСОБА_8 , привозила гроші в рахунок квартири, яку продає.
Разом з тим договір купівлі-продажу квартири, згідно норм законодавства, чинних на момент його укладення, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, слід дійти висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено договору купівлі-продажу спірної квартири у встановленому законом порядку.
Посилання позивача на те, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне виконання договору, тому суд може визнати такий договір дійсним, - є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу квартири підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, у зв`язку із чим не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Зазначене узгоджуються з правовими позиціями, висловленими в Постановах Верховного Суду України від 18 квітня 2011 року № 6-28гс11, від 19 червня 2013 року № 49цс13, від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, а також у Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 317/4238/16-ц, провадження № 61-32341св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року, справа № 693/1230/16-ц, провадження № 61-6842св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року, справа № 500/2066/16-ц, провадження № 61-3410св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року, справа №647/2028/16-ц, провадження № 61-15170св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року, справа № 522/5723/14-ц, провадження № 61-4395св18.
Крім того, згідно ст. 392 ЦК України тільки власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено вище, позивач не є власником спірної квартири, а тому його право не порушено.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 03 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 02.02.2022 року.