Дата документу 22.02.2022 Справа № 335/5989/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/355/22                                Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Є.У.№ 335/5989/20                                        Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
Дашковської А.В., 
секретар: Рикун А.В.,         

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23 вересня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.
Зазначав, що слідчим управлінням Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016080350001473 від 15.11.2016 відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за ч.ч. 3,4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України, та ОСОБА_1 за ч.4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України.
06.03.2017 ОСОБА_1 було затримано, пред`явлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який 02.07.2018 був змінений на домашній арешт. 06.11.2018 року вироком Оріхівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 , визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України та виправдано за недоведеністю його винуватості у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.05.2019 вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.11.2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 12.02.2020 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22.05.2019 залишено без змін.
Посилаючись на норми статті 1176 ЦК України та Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач зазначає, що йому завдано моральної шкоди на суму 450 000 грн., яка полягає у приниженні його честі та гідності, втрати соціального статусу, погіршення психологічного стану, внаслідок незаконного повідомлення про підозру та пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, яких він не скоював. 
Внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності йому завдано і майнової шкоди на суму 180 000 грн., оскільки він втратив роботу та поніс судові витрати, оцінена ним у розмірі 180 000 грн.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку майнову шкоду у розмірі 180 000,00 грн., та моральну шкоду у розмірі 450 000,00 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 271 799 (двісті сімдесят одна тисяча сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 76 копійок.
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спричинення моральної шкоди позивачеві є доведеним та з урахуванням часу перебування останнього під слідством і судом, а саме: за 2 роки 5 місяців 10 днів, характеру, тривалості страждань визначено розмір відшкодування, виходячи із мінімальної заробітної плати, встановленої на час ухвалення судового рішення, а за період перебування позивача під вартою протягом 1 року 3 місяців 27 днів – у подвійному розмірі. Підстави для стягнення втраченого заробітку судом не встановлено, оскільки доказів втрати роботи або відсторонення від роботи у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності позивач суду не надав. 
Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення судом норм матеріального права, просить рішення суду змінити, задовольнивши його позовні вимоги в повному обсязі. 
ОСОБА_1 вважає, що суд неповно дослідив надані ним докази по справі та безпідставно зменшив розмір морального відшкодування до 270 тисяч грн., які не в првній мірі компенсують йому завдані моральні страждання. Не погоджується з рішенням суду і в частині відмови у відшкодуванні майнової шкоди, зазначаючи, що у зв`язку з незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури був позбавлений конституційного права на працю, не міг працювати та забезпечувати матеріально себе та свою сім`ю.
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Головне управління Національної поліції України в Запорізької області та обласна прокуратура зазначали, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою, останнім не надано доказів на підтвердження факту надання йому моральної шкоди у розмірі 450 000 грн. та втрати місця роботи, а відтак відсутні підстави для стягнення майнової шкоди.
В апеляційних скаргах Запорізька обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції України в Запорізької області, Державна казначейська служба зазначають, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, порушено принцип розумності і справедливості. Прокуратура просила змінити рішення в частині розміру моральної шкоди, зменшивши її до мінімального розміру 159 400,00 грн. Національна поліція і Казначейська служба просила скасувати рішення в частині відшкодування моральної шкоди і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зазначають про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. Національна поліція вказує, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було обрано позивачеві у зв`язку із тим, що він переховувався від органів досудового слідства. Вважають, що дії органів досудового слідства були правомірними, позивачем не надано доказів на підитвердження факту заподіяння йому моральних страждань.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , Національної поліції і Казначейської служби не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга обласної прокуратури є обґрунтованою з огляду на таке.
Судом встановлено, що слідчим відділенням Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016080350001473 від 15.11.2016 відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за ч.ч. 3,4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України, та ОСОБА_1 за ч.4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України.
Начальником СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області 13.12.2016 щодо ОСОБА_1 складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України (а.с.48-50).
Постановою від 14.12.2016 ОСОБА_1 оголошено у розшук.
06.03.2017 ОСОБА_1 затримано на підставі ухвали Токмацького районного суду від 27.01.2017 по справі №328/4276/16-к про надання дозволу на його затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою.
07.03.2017 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України та Токмацьким районним судом обрано запобіжний захід у вигляді тримання від вартою.
02.07.2018 запобіжний захід у вигляді тримання від вартою ОСОБА_1 змінено на домашній арешт.
06.11.2018 вироком Оріхівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6,12 ч.2 ст.115 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, що підтверджується копією вироку по справі №328/312/17 (а.с.10-19).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.05.2019 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.11.2018 залишено без змін, що підтверджується копією ухвали Запорізького апеляційного суду по справі №328/312/17 (а.с.20-29).
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 12.02.2020 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22.05.2019 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення, що підтверджується копією постанови Верховного Суду України по справі №328/312/17 (а.с.30-33).
Згідно Закону України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову  діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування шкоди.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:  1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;  2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;  3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;  4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
За змістом ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон № 266/94) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок  , зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Пунктом 2 ст. 2 Закону № 266/94 передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.
На підставі абзаців 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94  відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану… При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Відповідно до п. 14 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі № 1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.
Кримінальним процесуальним Кодексом України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України).
Сукупний аналіз змісту Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 та положень ст.ст. 276-279 КПК України дає підстави зробити висновок, що початком періоду, з якого ОСОБА_1 слід обчислювати нарахування моральної шкоди є 06.03.2017 (дата затримання ОСОБА_1 на підставі ухвали Токмацького районного суду від 27.01.2017 по справі №328/4276/16-к про надання дозволу на його затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою) по 22.05.2019 (дата набрання вироком законної сили).
Статтею 13 Закону № 266/94 передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.  Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, вказаним законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений вказаним законом розмір є мінімальним, гарантований державою, суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду 20 вересня 2018 року за результатами розгляду справи № 686/23731/15-ц.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законодавством на момент відшкодування.
Дійшовши висновку про те, що за час перебування під вартою позивач має право на відшкодування моральної шкоди у подвійному розмірі, суд першої інстанції не врахував, що обрання вказаного запобіжного заходу було обумовлено тією обставиною, що ОСОБА_1 переховувався від органів досудового слідства, через що постановою суду від 14.12.2016 його було оголошено у розшук та затримано тільки 06.03.2017. 
Тому доводи апеляційних скарг Запорізької обласної прокуратури та ГУНП України в Запорізькій області стосовно неправильно здійсненого розрахунку розміру моральної шкоди судом першої інстанції є обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає в частині визначення розміру морального відшкодування підлягає зміні, оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовані норми матеріального права.
Таким чином, враховуючи норми статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню н користь ОСОБА_1 , який гарантовано державою за період з 06.03.2017 по 22.05.2019 (2 роки 2 місяців та 17 днів) становить 159 400,00 грн. (26 місяців*6000,00грн.=156 000,00 грн.) + (17 днів*6000,00грн./30 =3400,00 грн.) =159400,00 грн.)

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достаньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, не повинен приводити для безпідставного збагачення, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду (№752/17832/14-ц від 15.12.2020). Вказані доводи свідчать лише про незгоду ОСОБА_1 з висновками суду першої інстанції.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 180 000 гривень, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для такого відшкодування.
Заявляючи вимоги про відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_1 із посиланням на положення ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності він зазнав порушень конституційного права на працю, що призвело до втрати заробітку, розмір якого розрахував виходячи із встановленого Законом мінімального заробітку за весь час перебування під судом і слідством.
Відповідно до ч. 4. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
Відповідно до п.п. 8, 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 № 6/5/3/41, зі змінами та доповненнями, розмір втраченої заробітної плати обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.
Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється , зокрема, для робітників і службовців – у порядку, передбаченому постановами КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.1995 № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100».
Як встановлено вироком суду, станом на час кримінального переслідування ОСОБА_1 останній був безробітнім. Позивачем не надано належних та допустимих доказів втрати місця роботи або відсторонення його від роботи внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди як компенсації позивачеві втраченого заробітку. 
Що стосується доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження вчинення відносно нього протиправних дій органами досудового слідства та прокуратури , то апеляційний суд зазначає, що вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи суперечать нормам статей 1167,1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим на підставі статті 376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури  задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2021 року у цій справі в частині визначеного розміру моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди до 159 400,00 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок).
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська 

О.М. Кримська