ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" січня 2022 р.                                                        Справа №926/976/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                   Кордюк Г.Т.
суддів                                                                       Кравчук Н.М.
          Плотніцького Б.Д.
секретар судового засідання Матіїшин Х.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Колосок-2 б/н від 27.10.2021 (вх.№01-05/3636/21 від 01.11.2021)
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.09.2021 (повний текст рішення складено 15.09.2021)
у справі №926/976/21 (суддя Гончарук О.В.)
за позовом: Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області
до відповідача-1 Подільського державного аграрно-технічного університету, м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області;
відповідача-2 Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колосок-2», с. Цурень Герцаївського району Чернівецької області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Кіцманського коледжу Подільського державного аграрно-технічного університету, м. Кіцмань
про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку,

за участю представників від:
прокуратури: Рибчич Н.Я.,
позивача: Федюкова Т.Д.,
відповідача-1: не з`явився;
відповідача-2: Бігусяк М.В.,
третьої особи: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

15.03.2021 у Господарський суд Чернівецької області звернувся керівник Кіцманської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області з позовом до Подільського державного аграрно-технічного університету про визнання недійсним договору №К-1 від 12.03.2020, укладеного між Кіцманським коледжем Подільського державного аграрно-технічного університету та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Колосок-2» (далі по тексту - СТОВ «Колосок-2) та зобов`язання останнього звільнити передану на підставі цього договору земельну ділянку площею 139 га, яка розташована на території Кіцманської міської ради (за межами населеного пункту).
Позов обґрунтований тим, що оспорюваний договір про надання послуг є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам законодавства, а також не відповідає статтям 96, 116 Земельного кодексу України і частині 4 статті 4 Закону України "Про оренду землі" щодо розпорядження земельними ділянками неповноважним суб`єктом, що є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до частин 1, 2, 5 статті 203, статті 215 ЦК України і частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та зобов`язання СТОВ «Колосок» звільнити зазначені земельні ділянки з огляду на їх використання товариством без достатніх правових підстав.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 10.09.2021 у справі №926/976/21 вищезазначений позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про надання сільськогосподарських послуг К-1 від 12.03.2020, укладений між Кіцманським коледжем Подільського державного аграрно-технічного університету та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Колосок-2». Відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колосок-2» звільнити земельну ділянку площею 115,98 га, що розташована на території Кіцманської міської ради Кіцманського району Чернівецької області (за межами населеного пункту).
Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що за змістом договору про надання сільськогосподарських послуг К-1 від 12.03.2020 між сторонами фактично склалися правовідносини з оренди землі, оскільки з умов оскаржуваного договору вбачається, що відповідач 1 фактично передав відповідачу 2 на платній основі земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні відповідача 1. Тому положення даного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.
Оскільки орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов до висновку про підставність та обгрунтованість позовних вимог.
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд виходив з того, що оспорюваний прокурором договір виконаний та припинив свою дію відповідно до додаткової угоди №2 від 02.11.2020 до договору про надання сільськогосподарських послуг №К-1 від 12.03.2020, яким внесено зміни в п.9.1., термін якого закінчився 02.11.2020, а тому документально не підтверджено, що спірна земельна ділянка перебуває у відповідача 2.
Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.09.2021 у справі №926/976/21 скасувати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:
1)висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір про надання послуг є прихованим договором оренди землі не узгоджується з фактичними обставинами справи, оскільки спірна земельна ділянка не має кадастрового номера, а відтак не є об`єктом цивільно-правового обороту щодо якого можуть укладатись договори;
2)кваліфікуючи спірний договір як прихований договір оренди місцевий господарський суд дійшов до взаємосуперечливих висновків ототожнивши матеріально-правову зацікавленість сторін у договорі оренди та у договорі про надання послуг, оскільки при оренді земля використовується для потреб орендаря, а не навпаки орендодавця, як це стверджує прокурор;
3)прокурором при зверненні до суду з позовом у даній справі не подано достатніх, належних та допустимих доказів наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, а саме неналежного виконання останнім своїх функцій із захисту інтересів держави;
4)суд першої інстанції не врахував правовий висновок, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, про необхідність дотримання прокурором розумного строку між зверненням прокурора до компетентного органу та зверненням з позовом, для надання можливості реагування позивачем на стверджуване порушення інтересів держави;
5)оскільки майном Кіцманського коледжу Подільського державного аграрно-технічного університету розпоряджається Міністерство освіти і науки України, то місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області є належним позивачем у даній справі.
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор погодився з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу відповідача-2 залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. В обґрунтування відзиву покликається на те, що прокурор повідомив позивача про порушення вимог чинного законодавства 10.08.2020, а звернувся до суду з позовом у даній справі 10.03.2021, тобто за спливом більш як 7 місяців бездіяльності позивача. Покликаючись на правовий висновок, який викладений пунктах 54 та 55 постанови Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19 про те, що чинне законодавством України не зобов`язує прокурора подавати позов в особі всіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави, а належним є звернення в особі одного уповноваженого органу, заперечує доводи апелянта про те, що Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області є належним позивачем у даній справі.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву, яке передбачене ст.263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подали.
В судове засідання 17.01.2022 з`явився прокурор та представники позивача й відповідача-2. Представники відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, причин неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України апеляційний господарський суд ухвалив розглядати справу за їх відсутності.
Представник апелянта (відповідач-2) підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Прокурор та представник позивача в судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги, просили залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу відповідача-2 без задоволення.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши учасників справи, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову у даній справі є вимога прокурора про визнання недійсними договору №К-1 від 12.03.2020, а також зобов`язання відповідача-2 про повернення державі земельної ділянки, яку СТОВ «Колосок-2» займає на підставі оспорюваних правочинів. Підстави позову - удаваність оспорюваного правочину та його невідповідність вимогам, що ставляться до договорів оренди земельним законодавством.
Статтею 11 ЦК України, зокрема, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).
Водночас, відповідно до приписів частини 1 статті 235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (висновок Верховного Суду у постановах від 15.06.2018 у справі № 916/933/17 та від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц).
Статтею 203 ЦК України визначено, що:
(1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
(2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
(3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
(4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
(5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
(6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У свою чергу відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У позовній заяві прокурор стверджував, що укладений між сторонами договір №К-1 від 12.03.2020 за своїм змістом хоча і схожий на договір про надання послуг, але аналіз його положень, а також суть фактичних правовідносин, які склалися між його учасниками дає підстави стверджувати, що насправді він є прихованим договором оренди.
Натомість відповідачі наполягали, що укладений правочин є договором, який містить у собі елементи договору про надання послуг і наявності орендних правовідносин з його умов не слідує.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду - встановлення правової природи правочинів, що вчиняються учасниками спору, є обов`язком суду, а оцінка цих правочинів сторонами для суду не є обов`язковою (постанова від 29.06.2021 у справі №  916/2813/18).
Таким чином для правильного вирішення спору в даній справі, місцевому господарському суду при розгляді цієї справи в першу чергу належало визначити дійсну правову природу, укладеного між відповідачами договору.
Судами встановлено, що між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Колосок-2» (далі - СТзОВ «Колосок-2») та Подільським державним аграрно-технічним університетом в особі Кіцманського коледжу Подільського державного аграрно-технічного університету (далі - Кіцманського коледжу Подільського ДАТУ) укладено договір про надання сільськогосподарських послуг К-1 від 12.03.2020 (далі - договір).
Предметом договору сторони обумовили між собою те, що виконавець зобов`язується в порядку та на умовах визначених в цьому договорі, за завданням замовника з використанням своїх матеріалів та засобів, надати послуги, а замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти, оплатити послуги у сфері рослинництва (7730000-3) (надання сільськогосподарських послуг) (ДК 021:2015), а саме послуги з вирощування сільськогосподарської продукції (кукурудзи) та отримати зібраний врожай (пункт 1.1. договору).
Виконавець надає послуги передбачені у п.1.1. договору на земельній ділянці замовника загальною площею 139 га (пункт 1.2. договору).
При цьому судами встановлено, що зазначена у п. 1.1 цього договору спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки площею  19516 га, яка на підставі рішення виконавчого комітету Кіцманської міської ради №340/8 від 12.08.1998 передана Кіцманському державному аграрному технікуму у постійне користування, що підтверджується державним актом про право постійного користування землею серії 1-ЧВ №001113 від 03.09.1999, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №310.
Ціна цього договору становить 1 880 000,00 грн., у тому числі ПДВ 313 333,33 грн. (п.2.1. договору).
Пунктом 2.2. договору передбачено, що оплата за цим договором проводиться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця на підставі підписаного сторонами акту здачі-приймання наданих послуг протягом 10 днів після продажу замовником зібраного врожаю (кукурудзи), але не пізніше закінчення терміну дії даного договору відповідно до п.9.1. договору.
Виконавець зобов`язаний своїми силами і засобами надати всі послуги, визначені в п.1.1. цього договору, в обсягах і в строки передбачені календарним планом, який є невід`ємним додатком до даного договору (пункт 4.1.1 договору).
В 5-денний строк з моменту завершення надання послуг, визначених в п.1.1. цього договору, подати замовнику на підписання акт здачі-приймання наданих послуг (пункт 4.1.4 договору).
В п. 4.2.1. договору визначено, що замовник зобов`язаний прийняти надані виконавцем послуги та підписати акт здачі-приймання наданих послуг за умови належного надання послуг виконавцем протягом 5-днів з дати одержання названого акту від виконавця.
Даний договір підписаний уповноваженими особами, а саме: в.о. директора СТзОВ «Колосок-2» та директором Кіцманського коледжу Подільського ДАТУ та скріплений печатками.
28.10.2020 між СТзОВ «Колосок-2» та Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ укладено додаткову угоду №1 до договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.03.2020, якою внесено зміни в пункт 2.1. та викладено в редакції, згідно з якою ціна договору становить 1794 650,00 грн., у тому числі ПДВ 299108,33 грн.
02.11.2020 між СТзОВ «Колосок-2» та Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ укладено додаткову угоду №2 до договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.03.2020, якою внесено зміни в пункт 9.1 та викладено в редакції за якою цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 02.11.2020.
На виконання умов договору, 12.10.2020 між СТзОВ «Колосок -2» та Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ підписано акт прийому-передачі готової продукції, а саме зерно кукурудзи в кількості 466000 кг.
Відповідно до пункту 4.2.1 договору, 22.10.2020 між сторонами складено акт №К-1-0000178 здачі-приймання робіт, а саме надання сільськогосподарських послуг на загальну суму 1 794 650,00 грн. 
В подальшому, між СТзОВ «Колосок-2» та Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ укладено договір поставки за №1 від 13.07.2020.
На умовах даного договору постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві товар, визначений у п.1.2. цього договору, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити товар (п.1.1. договору поставки).
Предметом поставки згідно договору є кукурудза. Одиниця виміру - в кілограмах (п.1.2. договору поставки).
Місце постачання товару (передавання товару постачальником покупцю) за цим договором є с. Суховерхів, Кіцманський р-н., Чернівецька область (п.5.1. договору поставки).
Передача товару здійснюється в місці поставки товару, яке визначене у п.5.1. цього договору (п.6.1. договору поставки).
Відповідно до видаткової накладної №91 від 22.10.2020 постачальником видано 466000 кг зерна кукурудзи та 3100 кг використаних відходів на загальну суму 2   334   650,00 грн.
Згідно виписки по рахункам Кіцманського коледжу Подільського ДАТУ від 22.10.2020 СТзОВ «Колосок-2» перерахувало на рахунок коледжу 2 243 650,00 грн, призначення платежу: «за зерно кукурудзи та використані відходи».
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Наразі за змістом статті 13 Закону «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частин 1, 2 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.
Згідно з частинами 1, 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до  ПК України).
Відповідно до статті 22 Закону України "Про оренду землі" орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.
Положеннями частин 1, 8 статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.
Отже, як і договір про надання послуг, так і договір оренди укладаються на платній основі.
Однак, договір про надання послуг передбачає отримання послуги, яка споживається в процесі вчинення певної дії/здійснення певної діяльності, за яку замовник (в даному випадку відповідач-1) має сплачувати кошти за надання такої послуги виконавцю (СТОВ «Колосок-2»). 
На відміну від договорів про надання послуг, договір оренди землі укладається на платній основі для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей і правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) - отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).
Судами встановлено, що урожай, який на підставі договору про надання послуг зібраний СТОВ «Колосок-2» та переданий Кіцманському коледжу Подільського державного аграрно-технічного університету, вподальшому на відплатним правочином (договором поставки) придбаний СТОВ «Колосок-2» від Кіцманського коледжу Подільського державного аграрно-технічного університету.
Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.
Натомість, зміст погоджених сторонами умов спірного договору свідчить про те, що взявши на себе зобов`язання надати можливість використання на виконання договору земельних ділянок СТзОВ "Колосок - 2" для надання сільськогосподарських послуг, Кіцманський коледж Подільського ДАТУ фактично усунувся від права самостійного господарювання на земельних ділянках та надав право обробки земельних ділянок і збору врожаю СТзОВ "Колосок - 2".
Право на обробку землі та збір врожаю, передбачене умовами спірного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які, згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України, складають права постійного користування. В той же час, право володіння та користування, як правомочності, що належать землекористувачеві згідно з положеннями статті 92 Земельного кодексу України, за умовами спірного договору реалізуються не землекористувачем - Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ, а СТзОВ "Колосок - 2", шляхом обробки землі та збору врожаю.
Пунктом 2.2. договору передбачено, що оплата за договором проводиться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця на підставі підписаного сторонами акту здачі - приймання наданих послуг протягом 10 днів після продажу замовником зібраного врожаю (кукурудзи), але не пізніше закінчення терміну дії даного договору відповідно до пункту 9.1.
Зазначене свідчить про те, що фактично Кіцманський коледж Подільського ДАТУ земельну ділянку площею 139 га передав СТзОВ "Колосок - 2" в оренду та визначено орендну плату за її користування, що також підтверджується наявним в матеріалах справи актом №К1-0000178 про надання сільськогосподарський послуг по вирощуванню зернових від 22.10.2020, в якому зазначена загальна сума за сільськогосподарські послуги.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що право на обробку землі та збір врожаю, передбачене умовами спірного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які згідно статті 92 Земельного кодексу України, складають титул права постійного користування.
Право самостійного господарювання, як право надане частиною 1 статті 95 Земельного кодексу України, надається саме землекористувачеві, а згідно умов спірного договору використовується не землекористувачем, якому належить земельна ділянка на праві постійного користування, а СТзОВ "Колосок - 2", що суперечить вимогам вказаної норми права.
Згідно з частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосовуючи наведені вище норми цивільного та земельного законодавства України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від  28.03.2018 у справі №915/166/17 зі спору, що виник з подібних правовідносин, сформулював правовий висновок про те, що державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки (відповідач-1) надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій.
Аналогічний висновок міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №920/22/18, від 19.08.2020 у справі №915/1302/19.
З огляду на вищенаведене відхиляються доводи апелянта про те, що кваліфікуючи спірний договір як прихований договір оренди, місцевий господарський суд дійшов до взаємосуперечливих висновків ототожнивши матеріально-правову зацікавленість сторін у договорі оренди та у договорі про надання послуг, оскільки при оренді земля використовується для потреб орендаря, а не навпаки орендодавця, як це стверджує прокурор.
Проаналізувавши умови оспорюваного договору та враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що договір про надання сільськогосподарських послуг К-1 від 12.03.2020, укладений між Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ та СТзОВ "Колосок - 2"  містить істотні умови договору оренди землі, а саме: об`єкт оренди (п. 1.2. Договору), строк дії договору оренди (п.9.1. Договору), орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення (п.п.2.1., 2.2. Договору).
Доводи апелянта про те, що спірна земельна ділянка не має кадастрового номера, а тому не є об`єктом цивільно-правового обороту щодо якого можуть укладатись договори, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки спростовуються наявним у матеріалах справи державним актом про право постійного користування землею серії 1-ЧВ №001113 від 03.09.1999, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №310, що є належним доказом сформованості земельної ділянки в силу вимог п. 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 р., вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).
З наведеного вище правильним є висновок, що договір про сільськогосподарські послуги К-1 від 12.03.2020 укладено з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, отже, відповідно до частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України спірний договір є удаваним.
Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.
Оскільки судом встановлено, що між відповідачем №1 та відповідачем №2 фактично було укладено договір оренди земельної ділянки, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину оренди.
Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
За приписами статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцям земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.
Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальні власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 справа № 5-рп/2005, суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Власники землі та орендарі, поряд із повноваженнями щодо володіння та користування, наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, а постійні користувачі такої можливості позбавлені
Разом з тим, за умовами оспорюваного договору, Кіцманським коледжем Подільського ДАТУ фактично передано спірну земельну ділянку в оренду, при цьому, не являючись їх власником та не будучи наділеним правами та повноваженнями на передачу земельної ділянки в оренду.
Більше того, передача земельної ділянки в оренду відбулась без проведення обов`язкових земельних торгів (ст. 124 ЗК України) та без аукціону (ст. 16 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до частини 2 статті 124 ЗК України, передача юридичним особам в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою     статті 134 цього Кодексу.
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що сторонами не був дотриманий встановлений статтею 124 Земельного кодексу України та статтями 14 - 16 Закону України «Про оренду землі» порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки.
СТзОВ "Колосок - 2" фактично користувалося та володіло, експлуатувало земельну ділянку площею 139 га за рахунок власної техніки, персоналу, матеріалів та сплачувало плату за її експлуатацію та користування Кіцманському коледжу Подільського ДАТУ.
Відсутність акту прийому-передачі земельної ділянки є неналежним оформленням відносин оренди землі і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.
З огляду на це відхиляються доводи апелянта з приводу того, що оспорюваний договір не може вважатись договором оренди через відсутність істотних умов договору оренди землі та підписаного між сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки.
Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України та Положення про Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення державної власності на території Чернівецької області уповноважено Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області.
Відповідно до ст. ст. 319, 386 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно зі ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі шляхом звернення до суду.
Статтею 17 Цивільного кодексу України передбачено, що орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.
Враховуючи викладене, Головне управління Держгеокадастру в області має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель сільськогосподарського призначення державної власності.
Доводи апелянта про те, що належним позивачем у справі є Міністерство освіти і науки України, а не Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки не відповідають фактичним обставинам по справі, які встановлені судом вище.
Надання земель державної форми власності у користування іншому суб`єкту не уповноваженим органом призводить до необлікованого використання земель. Наведене, у свою чергу, сприяє тінізації аграрного сектору економіки та втраті з боку держави загалом контролю над процесами оренди земельних угідь і виробництва сільгосппродукції в країні, може негативно позначитись на родючості землі.
Аналізуючи матеріали справи та враховуючи невідповідність оспорюваного договору вимогам порядку передачі в оренду земель, апеляційний господарський суд погоджується з місцевим господарським судом про те, що вимоги прокурора щодо визнання його недійсним є обґрунтованими.
Щодо другої позовної вимоги прокурора, а саме зобов`язання СТзОВ "Колосок-2" звільнити земельну ділянку, то судом першої інстанції правильно зазначено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про те, що спірна земельна ділянка перебуває у відповідача №2. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що землевласник або землекористувач на даний час позбавлений доступу до даної земельної ділянки.
Судами встановлено, що оспорюваний прокурором договір виконаний та припинив свою дію відповідно до додаткової угоди №2 від 02.11.2020 до договору про надання сільськогосподарських послуг №К-1 від 12.03.2020, яким внесено зміни в п.9.1., термін якого закінчився 02.11.2020.
А відтак, дана позовна вимога щодо звільнення земельної ділянки є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Щодо покликання апелянта на те, що прокурором не доведено наявності підстав для здійснення представництва в суді інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, а саме неналежного виконання останнім своїх функцій із захисту інтересів держави колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ч. 2   ст. 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади   Конституції   та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016, до   Конституції України   внесені зміни, а саме   Конституцію   доповнено статтею 131-1, п. 3 ч. 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з ч. 3, 5 ст.   53 ГПК України   у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Частиною 4   ст. 53 ГПК України   встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано і у   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015.
Так,   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1, 2 ч. 4).
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Водночас, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Окрім того, ч. 4   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
У такому випадку компетентний орган може скористатися процесуальними права, визначеними у   ст. 55 ГПК України, а саме не підтримати позовних вимог або подати заяву про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову.
Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, яка уточнила правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та у справі № 925/650/18, від 17.04.2019 у справі № 923/560/18, від 18.04.2019 у справі № 913/299/18, від 13.05.2019 у справі № 915/242/18, від 10.10.2019 у справі № 0440/6738/18, від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, та відступила від правових висновків, зазначених у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 16.04.2019 у справі № 925/650/18, від 17.04.2019 у справі № 923/560/18.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор зазначив, що оскільки оспорювана земельна ділянка знаходяться за межами населеного пункту та відносяться до земель сільськогосподарського призначення та перебувають у державній власності, згідно зі ст. 122 Земельного кодексу України розпоряджатись такими має право виключно Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області.
Відтак, внаслідок укладення спірного договору порушено інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, оскільки надання земель державної форми власності у користування за відсутності зареєстрованого договору оренди землі призводить до необлікованого використання земель та, у свою чергу, сприяє тінізації аграрного сектору економіки у зв`язку з уникненням процедури отримання землі в оренду через земельні торги відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України, що має наслідком втрату з боку держави контролю над процесами оренди земельних угідь і виробництва сільськогосподарської продукції, незаконна передача земельної ділянки у користування  під виглядом укладення договору оренди призвела до ненадходження до бюджету коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою.
При цьому, прокурор зазначив, що тривалий час спонукав позивача до здійснення захисту інтересів держави самостійно, однак  уповноважений орган, будучи наділеним відповідними повноваженнями із захисту інтересів держави, не вжив відповідних заходів для їх захисту, допустивши неналежне виконання покладених на нього функцій, що свідчить про наявність підстав, визначених Законом України «Про прокуратуру», для звернення прокурором до суду з позовом у даній справі.
Так, як вбачається з доданих до позовної заяви документів, прокурор повідомив позивача про порушення вимог чинного законодавства 10.08.2020, а звернувся до суду з позовом у даній справі 10.03.2021, тобто за спливом більш як 7 місяців бездіяльності позивача.
Листом №94/1485вих-21 від 09.03.2021 Кіцманська місцева прокуратура повідомила Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про представництво інтересів держави в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", шляхом подання даного позову, вбачаючи наявність порушень та невжиття належних заходів до їх усунення з боку уповноваженого органу.
Вказані обставини були розцінені прокуратурою як бездіяльність уповноваженого органу та слугували підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.
З огляду на це спростовуються доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, про необхідність дотримання прокурором розумного строку між зверненням прокурора до компетентного органу та зверненням з позовом, для надання можливості реагування позивачем на стверджуване порушення інтересів держави.
Згідно з абзацом 4   статті 15-2 Земельного кодексу України   до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Відповідно до Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим   постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15   (далі - Положення) Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (п.п.25-1 п.4 Положення).
Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме:
1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності;
2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.
При цьому відповідно до   статті 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель"   та п.5-1 Положення посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
Матеріали справи не містять доказів самостійного звернення Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області з аналогічним позовом до суду.
З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор дотримався вимог   ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"   та   ст. 53 ГПК України   щодо умов такого звернення, а саме: обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
За таких обставин покликання апелянта на відсутність у цьому випадку законних підстав для представництва інтересів держави прокурором є помилковим.
З огляду на наведене, аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Колосок-2 б/н від 27.10.2021 (вх.№01-05/3636/21 від 01.11.2021) підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 6810,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №3676 від 26.10.2021.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Колосок-2 б/н від 27.10.2021 (вх.№01-05/3636/21 від 01.11.2021) - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.09.2021 у справі №926/976/21 - залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
Порядок та строки оскарження встановлені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                   Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                       Кравчук Н.М.

Суддя                                                                       Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено 25.01.2022.