ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 січня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/6976/20
Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/29/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`єва Ольга Михайлівна, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова Ольга Степанівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,
місце ухвалення судового рішення - м. Чернігв,
час проголошення рішення суду - 14 год. 41 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 29 жовтня 2021 року.
                                      У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я відповідача 19 липня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.М.  
У мотивування заявлених вимог зазначала, що внаслідок погіршення фізичного та психічного стану померла ОСОБА_3 на час складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та свідомо керувати ними. Крім того, заповіт складено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки згідно зі ст. 5 ЗУ «Про нотаріат» та п. 2 глави 4 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки та піклування над такою фізичною особою, проте, нотаріусом такого запиту зроблено не було.
Рішенням від 26 жовтня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Скасував заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою суду від 26 серпня 2020 року у вигляді заборони приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Беловій О.С. видавати у спадковій справі № 36/2020 свідоцтва про право на спадщину щодо майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним та посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати його та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також просила призначити у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст. 10, 12, 13, 81, 263, 265 ЦПК України, проігнорував надані позивачем докази та не дав належної оцінки аргументам позову. Позивачка зазначає, що наявними у справі письмовими доказами повністю підтверджено, що протягом більше ніж п`яти років до своєї смерті ОСОБА_3 хворіла на ряд хронічних захворювань, і стан її здоров`я постійно погіршувався, що призвело до неможливості усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Указує, що у 2013 році медичною комісією зроблено висновок про наявність у ОСОБА_3 потреби у сторонньому догляді, оскільки остання втратила здатність обслуговувати себе. Саме з цього часу померла перестала впізнавати оточуючих, не орієнтувалась щодо місця свого перебування, забувала імена родичів та знайомих, не могла формулювати свої бажання через плутану мову.
Наголошує на тому, що наданий суду висновок психіатричної експертизи є неповним, оскільки не містить чітких відповідей на поставлені питання, проте, суд першої інстанції безпідставно поклав такий висновок в основу свого рішення.  
Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, проігнорував та спотворив показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо хворобливого стану померлої, які узгоджуються між собою та іншими доказами у справі.
У наданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача - адвокат Прокоф`єв Б.І., вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Обґрунтовуючи відзив, представник відповідача зазначає, що позивачка   посилається на дві абсолютно окремі та самостійні підстави для визнання спірного заповіту недійсним, які визначені у статтях 225 та 1257 ЦК України. У той же час, стороною позивача не надано жодних доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а також щодо можливого вчинення відповідачем фізичного чи психологічного тиску на свою бабусю.
Указує, що висновок про тимчасову недієздатність спадкодавця слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній та психічний стан особи саме в момент вчинення оспорюваного правочину. Для визначення психічного стану ОСОБА_3 на дату складання заповіту районним судом двічі призначалась судово-психіатрична експертиза, і саме у комісійному висновку експертизи від 20 серпня 2021 року без будь-яких припущень зроблено однозначний висновок про задовільний психічний стан померлої під час складання заповіту від 19 липня 2017 року. 
Звертає увагу суду, що з травня 2015 року по травень 2019 року ОСОБА_3 до лікарів взагалі не зверталася, погіршення стану її здоров`я спостерігається лише у 2019 році, а оспорюваний заповіт складено за два роки до цього. Наявні у померлої захворювання нижніх кінцівок, серцево-судинної системи та астма жодним чином не впливали на її розумову здібність, а нездатність до самообслуговування стосувалося лише виключно фізичних вад жінки, враховуючи її 85-річний вік.  
Просив стягнути з ОСОБА_1 понесені його довірителем витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 10 000 грн, які документально підтверджені.
Третіми особами відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції, взявши до уваги висновок судово-психіатричної експертизи та покази допитаних свідків, не знайшов належних та беззаперечних доказів на підтвердження викладених позивачем обставин на підтвердження своїх вимог.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 травня 2012 року, яке видане на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 17 липня 2006 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира, що розташована по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19). 
За свого життя ОСОБА_3 неодноразово виявляла намір розпорядитися своїм майном на випадок своєї смерті, про що свідчать складені нею заповіти від 25 вересня 1998 року (т. 1 а.с. 59), від 29 травня 2003 року, від 26 квітня 2006 року, від 09 липня 2009 року, від 11 червня 2012 року та від 19 липня 2017 року, що узгоджується з даними Спадкового реєстру (т. 1 а.с. 54-57).
Заповітом від 11 червня 2012 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 все майно, що належатиме їй на день смерті (т. 1 а.с. 18).
Останнім заповітом, складеним 19 липня 2017 року, ОСОБА_3 визначила своїм спадкоємцем ОСОБА_2 - відповідача у справі, якому заповіла все належне їй на день смерті майно (т. 1 а.с. 13).
З довідки лікарсько-консультативної комісії Чернігівської міської лікарні № 1 від 03 грудня 2013 року № 3367 вбачається, що ОСОБА_3 , 1932 року народження, за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду та надання соціальних послуг, оскільки втратила здатність до самообслуговування та мала інвалідність ІІ групи (безтерміново) (т. 1 а.с. 15).
Згідно з довідкою від 12 серпня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради та з 17 грудня 2013 року по 06 лютого 2020 року їй призначено допомогу за надання соціальних послуг ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 16).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 10). 
У лікарському свідоцтві про смерть № 23 від 07 лютого 2020 року причиною смерті ОСОБА_3 зазначено: «Цереброваскулярна хвороба. Церебральний атеросклероз. Набряк мозку. Гіпертонічна хвороба ІІІ ступеню» (т. 1 а.с. 11).
24 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О.С. про прийняття спадщини за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 17). Свідоцтво про право на спадщину не видано.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 152 від 08 квітня 2021 року об`єктивно визначити психічний стан ОСОБА_3 під час складання та підписання заповіту від 19 липня 2017 року неможливо у зв`язку з недостатністю експертних джерел на час провадження даної судової експертизи (т. 1 а.с. 162-165).
За клопотанням сторони позивача ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2021 року у справі призначено додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу (т. 1 а.с. 181-185).
За висновком судово-психіатричної експертизи № 479 від 20 серпня 2021 року під час складання та підписання заповіту від 19 липня 2017 року ОСОБА_3 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 1 а.с. 213-222).
Звернувшись з позовом про визнання заповіту від 19 липня 2017 року недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що спадкодавиця ОСОБА_3 за декілька років до складання оспорюваного заповіту і на момент його вчинення в силу свого фізичного та психічного стану здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
За правилами ст. ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України (ч.ч. 1-3 ст. 1247 цього Кодексу).
Відповідно до приписів ст. 1248 ЦК України та п.п. 1.4, 1.6, 1.7 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. 
Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Пунктом 16 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого  стану  на  момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання  недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи  саме на момент вчинення правочину. 
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.
У справі встановлено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за життя неодноразово виявляла намір щодо розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті шляхом складання заповітів.
Заповітом від 11 червня 2012 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 все майно, що належатиме їй на день смерті. Останнім заповітом, складеним 19 липня 2017 року, ОСОБА_3 визначила своїм спадкоємцем свого онука ОСОБА_2 - відповідача у справі.
Оскаржуючи заповіт від 19 липня 2017 року, ОСОБА_1 наполягала на тому, що в силу свого фізичного та психічного стану здоров`я її рідна тітка ОСОБА_3 останні декілька років до своєї смерті страждала на ряд хронічних захворювань, які викликають явний сумнів щодо її спроможності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, наприкінці 2013 року медичною комісією зроблено висновок про те, що ОСОБА_3 потребувала постійного стороннього догляду, оскільки вона втратила здатність до самообслуговування.
Верховний Суд у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц погодився з тим, що у справах про визнання заповіту недійсним слід виходити із презумпції психічного здоров`я заповідача, суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, поки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених ЗУ «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.
У висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 серпня 2021 року чітко зазначено, що під час складання та підписання заповіту від 19 липня 2017 року ОСОБА_3 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував дійсного психічного стану заповідачки у момент складання оспорюваного заповіту та поклав в основу судового рішення висновок посмертної судово-медичної експертизи, який не містить чітких і однозначних відповідей щодо психічного стану ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу колегії суддів, зважаючи на те, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15). 
Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Всупереч наведеному, стороною позивача не надано як суду першої інстанції, так і апеляційному суду жодних належних доказів на підтвердження доводів позову, зокрема, тієї обставини, що в момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 за наявності у неї захворювань не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Матеріали справи не містять допустимих письмових доказів, які б свідчили про визнання ОСОБА_3 у встановленому законом порядку недієздатною або її перебування на обліку у лікаря-психіатра.  
Та обставина, що ОСОБА_3 потребувала постійного стороннього догляду, свідчить про наявність фізичних вад особи, проте не свідчить автоматично про її недієздатність. Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_3 до медичних закладів за період з 2015 по 2019 роки.
Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 лише повідомили, що ОСОБА_3 мала фізичні вади, у неї впродовж останніх двох років погіршився стан здоров`я, вона стала забувати певні факти, не впізнавала людей. Проте, на переконання апеляційного суду, наведені обставини жодним чином не вказують на те, що ОСОБА_3 в силу свого фізичного стану, внаслідок якого потребувала стороннього догляду, та проявів наявних у неї захворювань, саме на момент складання оспорюваного правочину була позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Апеляційний суд зважає також на те, що спадкодавець була добре обізнана із поняттям заповіту та порядком його укладення чи зміни, оскільки за життя вона склала декілька заповітів, періодично змінюючи їх новими. Відповідач не є сторонньою для ОСОБА_3 людиною, оскільки є онуком померлої, і був зареєстрований у належній їй на праві власності квартирі. У декількох заповітах, що складені заповідачкою за життя, саме ОСОБА_2 вона визначала як особу, яка має успадкувати її майно. 
З огляду на наведене вище колегія суддів не вбачає необхідності у задоволенні клопотання позивачки, заявленого в апеляційній скарзі, про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Наведені у висновку посмертної судової-психіатричної експертизи від 20 серпня 2021 року обставини та остаточна думка повністю узгоджуються із встановленими та фактичними обставинами справи, а також показами допитаних у якості свідків осіб. Експертами детально проаналізовано ці покази та надано оцінку щодо стану здоров`я ОСОБА_3 , виходячи з наявних у матеріалах справи доказів.
Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу, за якими, заявляючи клопотання про призначення повторної посмертної експертизи, позивачка не зазначає конкретно, в чому полягає необґрунтованість попереднього висновку експерта або його суперечність обставинам справи. Навіть у випадку проведення повторної експертизи вихідними даними для експерта будуть пояснення допитаних судом свідків та наявні у справі письмові докази, на підставі яких зроблено експертний висновок. У суді першої інстанції зауважень щодо висновку експерта, його повноти та об`єктивності стороною позивача не заявлялось.
Отже суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази у справі та встановивши відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що заповідачка у момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування  відсутні. 
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника відповідача про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Прокоф`єв Б.І. здійснювала на підставі ордеру серії ЧН № 104188 від 11 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 71), договору  № 61/20 про надання правової допомоги від 11 вересня 2020 року (т. 2 а.с. 28) та додаткової угоди до укладеного договору від 11 вересня 2020 року (т. 2 а.с. 29).
За змістом додаткової угоди клієнт проводить оплату адвокату за надані ним послуги в Чернігівському апеляційному суді у розмірі 10 000 грн.
31 грудня 2021 року адвокатом Прокоф`євим Б.І. було отримано 10 000 грн як гонорар за договором про надання правової допомоги від 11 вересня 2020 року, про що свідчить квитанція від 31 грудня 2021 року № 1107330 (т. 2 а.с. 30).
Під час апеляційного розгляду стороною позивача клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу та його зменшення не заявлялось.
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, участь адвоката у судовому засіданні під час апеляційного розгляду, співмірність наданих ним послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає можливим задовольнити у повному обсязі заявлене клопотання про відшкодування понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу.      
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2021 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 10 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст поставнои складено 31 січня 2022 року. 

Головуючий:                                          Судді: