ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року	Львів	Справа № 380/10155/21 пров. № А/857/23346/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого-судді:                                             Кухтея Р.В.
суддів :                                                            Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання:            Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Кузаном Р.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,

                                                   в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з військової частини НОМЕР_1  (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач) на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75705,20 грн, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (далі – ПДФО). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Вирішено стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 по 24.06.2021 включно в розмірі 71312,71 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України (далі  - КЗпП України) не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду по справі №380/9858/20 про виплату позивачу індексації грошового забезпечення було прийняте 29.12.2020, а тому нарахування позивачем середнього заробітку за не своєчасну виплату індексації грошового забезпечення з 29.12.2020 до моменту її отримання, а саме до 24.05.2021, є безпідставним. Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції помилково не врахував правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача СолтисаР.Р, який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача Кунтого Н.О., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного. 
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_2 .
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням ветерана війни - учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , видане в/ч НОМЕР_4 від 04.05.2017.
Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №178 від 16.09.2020 прапорщика ОСОБА_1 , головного сержанта роти зв`язку батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення, звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) №28-РС від 07.09.2020 з військової служби в запас за п.п.«к» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 16.09.2020 було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 по справі №380/9858/20 за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, зміненого постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021, позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по грудень 2018 року включно та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 16.09.2020, з урахуванням виплачених сум, з одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України №44 від 15.01.2004. Нарахування індексації проводити із застосуванням наступного базового місяця (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення) : базовий місяць січень 2008 року - за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно; базовий місяць березень 2018 року - за період з 01.03.2018 по 16.09.2020 включно».
Беручи до уваги ту обставину, що остаточний розрахунок при звільненні відповідачем здійснено лише 24.06.2021, позивач вважає, що з урахуванням положень статей 116, 117 КЗпП України, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 по 24.06.2021 в сумі 75705,20 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового на виконання рішення суду поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у законодавчо встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 цього Кодексу, а саме виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення. З урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 71312,71 грн, враховуючи істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, суд першої інстанції дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 47 КЗпП України на власника або уповноваженого ним органу покладено обов`язок видати працівникові в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.05.2020 по справі №810/451/17 та постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
У постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Усі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.07.2019 по справі №240/4911/18 вказав, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Виходячи з цього, індексація грошового забезпечення є частиною заробітної плати, а тому відноситься до «належної звільненому працівнику суми». Відтак, не може розглядатись як спірна сума в розумінні частини другої статті 117 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 16.09.2020, проте виконав свій обов`язок частково 24.05.2021, а у повному обсязі лише 24.06.2021.
Таким чином, оскільки працівникові не виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є підставними.
Стосовно розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 , розмір його грошового забезпечення за два місяці до звільнення становив 29296,48 грн, розмір середньоденного заробітку склав 472,52 грн (29296,48 грн/62 календарні дні).
Як встановлено судом апеляційної інстанції, період за час затримки розрахунку про звільненні по день фактичного розрахунку становить:
з 16.09.2020 по 24.05.2021 (перша частина індексації грошового забезпечення) 251 дні;
з 25.05.2021 по 24.06.2021 (друга частина індексації грошового забезпечення) 31 день.
Відповідно, обчислений відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає:
(251+31)*472,52=133250,64 грн.
Суд першої інстанції вірно вказав на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, а тому вважав справедливим зменшити суму середнього заробітку.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
За обставин розглядуваного спору, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.
У цій справі загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 449576,98 грн, з яких : грошове забезпечення 378264,27 грн (84,13%) та невиплачена сума індексації грошового забезпечення 71312,71 грн (15,87%).
Після сплати першої частини індексації грошового забезпечення частка невиплаченої суми у загальному розмірі належних при звільненні виплат складає 15,32%.
Таким чином 15,87% від 118602,52 грн (251*472,52) становить 18822,22 грн.
Відповідно 7,72% від 14648,12 грн (31*472,52) становить 1130,83 грн.
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 19953,05 грн (18822,22 грн + 1130,83 грн) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Такий механізм зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2020 по справі №480/3105/19.
Стосовно доводів скаржника з покликанням на не врахування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо суми середнього грошового забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою фактичного розрахунку, правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц в частині застосування середньозваженої облікової ставки за кредитами, суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є протилежними та зводяться до аналогічного висновку, зокрема, можливості зменшення судом, за певних умов, розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України враховуючи критерії, зазначені вище у цій постанові.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову у спосіб, що визначений цим судом, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та порушенні норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з наведених вище підстав.
Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року по справі №380/10155/21 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження : АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_6 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 вересня 2020 року по 24 червня 2021 року в сумі 19953 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) гривні 05 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 18.04.2022