ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року	Львів	Справа № 460/9590/20 пров. № А/857/18062/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В.,
суддя                                                     Запотічний І.І.  

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  управління Служби безпеки України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного  адміністративного суду  від 25.06.2021 (головуючий суддя Зозуля Д.П., розглянуто в м. Рівне у письмовому провадженні) у справі № 460/9590/20 за адміністративним позовом   ОСОБА_1  до управління  Служби  безпеки  України в Рівненській області  про визнання  протиправною  бездіяльності  та зобов`язання  вчинення певних дій, - 

                                                               В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1  (позивач) звернувся з позовом до Управління Служби безпеки України в Рівненській області (відповідач), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , у встановленому чинним законодавством України порядку, грошового забезпечення за період з 09.05.2016 по 10.07.2020 включно;  зобов`язати Управління Служби безпеки України в Рівненській області нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку  грошове забезпечення за період з 09.05.2016 по 10.07.2020 включно.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він проходив службу в Управлінні СБ України в Рівненській області на різних посадах з 25.09.1998 року. Наказом СБУ від 04.08.2015 року  №713-ос  його виведено з 04.08.2015 року у розпорядження начальника Управління за посадою заступника начальника Управління. Наказами начальника Управління від 11.04.2016 №86-ос та від 17.08.2016 №179-ос було продовжено строк перебування в розпорядженні  по 12.04.2016 та 09.05.2016 року відповідно. З 09.05.2016 року позивачу припинено виплату грошового забезпечення. Наказом Голови СБ України від 12.06.2020 №749-ос/дск позивач звільнений з військової служби, а наказом начальника Управління СБ України в Рівненській області від 10.07.2020 року №130-ос/дск, виключений зі списків особового складу.
Після звільнення  розрахунок з позивачем за весь період перебування у розпорядження не проведено. За таких обставин, вважаючи протиправною невиплату позивачу належного грошового забезпечення та невжиття відповідачем та третьою особою  належних заходів щодо можливості його призначення на рівнозначну чи нижчу вакантну посаду, позивач звернувся до суду з даним позовом. Крім того позивач вказує, що за наявною в нього інформацією, під час перебування в розпорядженні в системі органів СБУ були наявні відповідні вакантні посади, однак внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, його призначення не відбулось. Зазначає, що внаслідок невиплати йому грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні начальника Управління СБ України в Рівненській області, відповідач порушив конституційне право позивача на оплату праці.
Рішенням Рівненського  окружного адміністративного суду  від 25.06.2021 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , у встановленому чинним законодавством України порядку, грошового забезпечення за період з 10.05.2016 по 10.07.2020 включно. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Рівненській області нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 грошове забезпечення за період перебування у розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Рівненській області з 10.05.2016 по 10.07.2020 включно.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції  відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального  та процесуального права апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені  позову відмовити  повністю. Зокрема апелянт посилається на те, що  виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, котрі перебувають у розпорядженні, може зберігатися лише протягом 6 місяців із дня зарахування їх у розпорядження відповідних начальників. За таких обставин, враховуючи підпункт «б» пункту 48 Положення №1262/2007 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин),  на думку відповідача,  строк зарахування у розпорядження допускається до 3 х місяців, а відтак правові підстави для виплати позивачу грошового забезпечення за період з 09.05.2016 року по 10.07.2020 року - відсутні.
Згідно з п. 3 частини першої  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної  скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню. 
Судом встановлено:
ОСОБА_1 проходив службу в  Управлінні СБ України в Рівненській області на різних посадах з 25.09.1998 року.
Наказом СБУ від 04.08.2015 року  №713-ос  ОСОБА_1 виведено з 04.08.2015 року у розпорядження начальника Управління за посадою заступника начальника Управління.
Наказами начальника Управління від 11.04.2016 №86-ос та від 17.08.2016 №179-ос позивачу продовжено строк перебування в розпорядженні  по 12.04.2016 та 09.05.2016 року відповідно.
Факт перебування позивача на грошовому забезпеченні в Управлінні СБ України в Рівненській області на час перебування у розпорядженні начальника Управління та  припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 09.05.2016 року визнається відповідачем та визнано судом таким, що не потребує доведення.
Наказом Голови СБ України від 12.06.2020 №749-ос/дск ОСОБА_1 звільнений з військової служби, а наказом начальника Управління СБ України в Рівненській області від 10.07.2020 №130-ос/дск, виключений зі списків особового складу.
30.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до Управління СБ України в Рівненській області з заявою про надання інформації про строки перебування його у розпорядженні та копій відповідних документів. Крім того просив зазначити підстави припинення йому виплати грошового забезпечення.
Управління СБ України в Рівненській області повідомило, що наказом СБУ від 04.08.2015 року  №713-ос  ОСОБА_1 виведено з 04.08.2015 року у розпорядження начальника Управління за посадою заступника начальника Управління. Наказами начальника Управління від 11.04.2016 №86-ос та від 17.08.2016 №179-ос продовжено строк перебування позивача в розпорядженні по 12.04.2016 та 09.05.2016 року відповідно. З 09.05.2016 року позивачу припинено виплату грошового забезпечення.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи адміністративний позов  суд першої інстанції виходив з того що позивач був відсторонений від служби, та насамперед виконував посадові обов`язки,  а також перебував у розпорядженні начальника Управління СБ України в Рівненській області, у зв`язку з організаційно-штатними змінами, проте тривалість перебування у розпорядженні відбулося з незалежних від позивача причин. 
Також, невиконання позивачем, який перебував у розпорядженні начальника Управління СБ України в Рівненській області протягом періоду з 10.05.2016 по 10.07.2020, будь яких завдань, відповідно до функціональних обов`язків, розцінюється судом, як бездіяльність відповідача, який тривалий термін не забезпечив позивача завданнями згідно його функціональних обов`язків або не звільнив із військової служби.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних  міркувань. 
За  статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до ст. ст.38,  43 Конституції України  громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини 1  статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII  Служба безпеки України це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби, поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України (ч.1  ст.20 Закону № 2229-XII).
Відповідно до частин 1-2  статті 27 Закону № 2229-XII  держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.
Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.
Проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України регламентується Положенням №1262/2007 та  Інструкцією №772, яка визначає механізм реалізації вимог вказаного Положення.
Згідно пункту 1 Положення №1262/2007 воно визначає, зокрема, порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України.
Підпунктом «в» пункту 48 цього Положення визначено, що зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом.
Також приписами пункту 48 Положення №1262/2007 передбачено, що військовослужбовці, зараховані в розпорядження,  продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби  (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.
За військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження прямих начальників (командирів), зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.
Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для дальшого перебування в розпорядженні, він призначається на посаду або звільняється в установленому порядку з військової служби. Військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників (командирів), які мають право призначення на ці посади (пункт 48 Положення №1262/2007).
Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку.
Начальники, у розпорядженні яких перебувають військовослужбовці, зобов`язані організовувати їх службову діяльність, здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення, інших нормативно-правових актів та несуть відповідальність за дотримання встановлених термінів перебування підлеглих у розпорядженні. Вони зобов`язані своєчасно, до закінчення терміну перебування в розпорядженні, ініціювати призначення таких військовослужбовців на відповідні посади чи у разі наявності підстав вживати заходів щодо їх звільнення з військової служби. Рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні Голови Служби безпеки України або його заступників, приймаються відповідно Головою Служби безпеки України або його заступниками. Управління роботи з особовим складом здійснює загальний контроль за дотриманням встановлених термінів перебування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядженні відповідних начальників, а стосовно військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні Голови Служби безпеки України, також вносить пропозиції щодо їх подальшого службового використання.
Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником (керівником) підрозділу (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.
Приписи цієї частини поширюються на спірні правовідносини, оскільки, позивач виведений у розпорядження саме у зв`язку із проведенням організаційних заходів.
Зі змісту частини 4 п. 48 Положення слідує, що чинним законодавством України визначений прямий обов`язок призначення працівника СБУ, який перебуває у розпорядженні  у зв`язку із проведенням організаційних заходів, на відповідні посади в системі СБУ, а єдиною причиною невиконання цього обов`язку може бути виключно відсутність відповідних вакансій або ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду.
Відповідач не надав суду доказів того, що відповідна посада була запропонована позивачу і він не надав відповідну згоду на її призначення.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач відмовлявся від пошуку для нього відповідних посад в системі СБУ, оскільки для здійснення такого пошуку та підбору згода військовослужбовця органу СБУ  законом  не передбачена. Крім того суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів, пропозиції ОСОБА_1 іншої вакантної рівнозначної або нижчої на один ступінь посади в Управлінні чи за його межами.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що бездіяльність відповідача у частині визначення вакантних посад та, у разі їх відсутності, звільнення позивача з військової служби, не відповідає вимогам Положення та порушує право позивача  на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для дальшого перебування в розпорядженні, він призначається на посаду або звільняється в установленому порядку з військової служби.
З системного аналізу вказаних норм законодавства випливає, що відповідач, після закінчення строку перебування позивача у розпорядженні, за відсутності підстав його подальшого перебування у розпорядженні, повинен був вирішити питання про  призначення ОСОБА_1   на посаду або звільнити в установленому порядку з військової служби, а відтак така бездіяльність відповідача є протиправною.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач самостійно також не було прийнято рішення щодо звільнення з військової служби раніше, так як це не може бути підставою для виправдання бездіяльності відповідача, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень і зобов`язаний діяти у відповідності до  Конституції  та законів, а виходячи з приписів п. 48 Положення мав би прийняти одне з запропонованих рішень.
Відповідач не довів належними та достатніми доказами того, що за час перебування в розпорядженні СБУ позивачу  пропонувалися рівнозначні посади або посади на рівень нижчі, дані обставини свідчать про протиправну бездіяльність СБУ, яка полягала в неналежному вирішенні, в порушення приписів п. 48 Положення, питання щодо призначення позивача на відповідну посаду.
При цьому суд зауважує, що передбачені чинним законодавством України дискреційні повноваження Служби Безпеки України, як суб`єкта владних повноважень, щодо призначення на посади в органах СБУ підлягають судовому контролю.
Відтак, Управління СБ України в Рівненській області не вживало всіх необхідних засобів щодо пошуку та ініціювання призначення ОСОБА_1 на відповідні посади в органах СБУ, тому фактично допустило бездіяльність.
Суд приходить до висновку,  що Службою безпеки України обов`язок призначення на відповідну посаду позивача залишився невиконаний.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби Безпеки України, на час виникнення спірних правовідносин визначався вимогами Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби Безпеки України від 23.01.2008 року № 35/ДСК, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.01.2008 року за № 71/14762, яка втратила чинність відповідно до Наказу СБ України від 10.04.2018 №515\дск (далі - Інструкція № 35/ДСК).
Статтею 30 Закону № 2229-XII  передбачено, що форми та розміри грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України встановлюються законодавством і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Служби безпеки України якісним складом військовослужбовців, враховувати характер, умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2  постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»  грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 3.1 Інструкції № 35/ДСК виплата грошового забезпечення військовослужбовцям СБУ здійснювалась на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ.
Підпунктом 3.2.3 пункту 3.2 Інструкції № 35/ДСК було передбачено, що військовослужбовцям, які були зараховані в розпорядження відповідних начальників або керівників і на яких, відповідним наказом (розпорядженням) по особовому складу було покладено тимчасове виконання обов`язків (завдань) за посадами, грошове забезпечення виплачувалось у порядку та розмірах, визначених цією Інструкцією.
Однак, не зважаючи на викладене, ОСОБА_1 припинено виплату грошового забезпечення з 09.05.2016 року, що є порушенням прав позивача на належне грошове забезпечення, визначене Конституцією України, Законом України «Про Службу безпеки України»та Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України № 1262/2007 від 27.12.2007 року.
На момент звернення до суду позивача з даним позовом спірні правовідносини врегульовано Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за №512/31964 (далі - Інструкція-515/ДСК). Вказана Інструкція набрала чинності з 10.04.2018 року.
Інструкцією-515/ДСК, яка набрала чинності з 10.04.2018 року, запроваджено новий порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, при цьому Інструкцію№ 35/ДСК було визнано такою, що втратила чинність.
Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу IV Інструкції-515/ДСК виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників або керівників, здійснюється на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ, що готуються підрозділами кадрового забезпечення та погоджуються з відповідними фінансовими і юридичними підрозділами.
При цьому відповідно до пункту 2 глави 1 розділу IV Інструкції-515/ДСК за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування у розпорядженні, а у випадках, коли такі строки не визначені - зберігається лише протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження.
При цьому відсутність позитивного рішення Голови Служби безпеки України та рапорту керівника, у  розпорядженні якого перебував позивач про виплату йому грошового забезпечення, яка стала підставою бездіяльності відповідача в частині визначення подальшого проходження служби позивачем, прямо суперечить вимогам статей  3,43 Конституції  Українита визначеного в положеннях ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства Українипринципу верховенства права.
Чинними нормативно-правовими актами передбачено можливість особи звертатись до суду з позовом про поновлення порушеного права як шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні, так і шляхом стягнення не нарахованого та/або не виплаченого грошового забезпечення військовослужбовця.
Статтею 18 Закону № 2229-ХІІ  встановлено, що фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України.
Пунктом другим, третім Постанови № 704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Відповідно до пункту 48 Положення військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.
Оскільки перебування військовослужбовця в розпорядженні не є звільненням, а є лише особливим тимчасовим службово-посадовим становищем, коли особа не знаходиться на конкретній посаді, проте, продовжує виконувати обов`язки і проходити службу, суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача, який мав право на грошове забезпечення у визначеному законодавством розмірі за вказаний період, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення позивачу та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу відповідне грошове забезпечення.
Загальний розмір грошового забезпечення, який має бути нарахований та виплачений за посадою, яку займав позивач до виведення у розпорядження, має обчислюватися та погоджуватися відповідним фінансовим підрозділом територіального органу СБУ, в якому позивач проходив службу. 
Аналогічна позиція, викладена в постанові Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 рокувідповідно до якої, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які не належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Відтак, з урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов  вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Управління служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у встановленому чинним законодавством України порядку грошового забезпечення за період з 10.05.2016 по 10.07.2020 включно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1  грошове забезпечення за період з 10.05.2016 по 10.07.2020 включно.
Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ст. 316 КАС України  передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку    про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.241,242,311,316,321,322,325,329 КАС України, суд – 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу  управління Служби безпеки  України в Рівненській  області залишити без задоволення, а    рішення  Рівненського  окружного  адміністративного суду  від 25.06.2021 у справі № 460/9590/20  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний