ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10110/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                           Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
          за участю секретаря                                                       Ковтун К.В.          
                              
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року у справі за позовом Київської Митрополії Української Православної Церкви до Міністерства культури України, державного реєстратора Комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Панкової Олександри Євгенівни, Міністерства культури та інформаційної політики України, Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, третя особа - Релігійна Організація «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Київська Митрополія Української Православної Церкви (далі-позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства культури України (далі відповідач 1) та державного реєстратора Комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Панкової Олександри Євгенівни (далі - відповідач 2), в якому просить: 
-визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства культури України «Про реєстрацію Статуту Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» №54 від 30 січня 2019 року; 
-визнати протиправним і скасувати рішення Державного реєстратора Панкової О.Є. про державну реєстрацію створення Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», на підставі якого внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10741020000082966 від 30 січня 2019 року; 
-визнати протиправним і скасувати запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10741020000082966 від 30 січня 2019 року, що внесений Державним реєстратором Панковою О.Є. щодо державної реєстрації створення Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)»;
-зобов`язати Міністерство культури України вилучити запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10741020000082966 від 30  січня 2019 року, що внесений Державним реєстратором Панковою О.Є. щодо державної реєстрації створення Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)».
Ухвалою Окружного адміністративного суд м.Києва від 10 листопада 2021 року закрито провадження у справі № 640/10110/19.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просили залишити без змін ухвалу суду. а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, а ухвалу суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 січня 2019 року Міністерством культури України прийнято наказ №54  «Про реєстрацію Статуту Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», яким на підставі частини третьої статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», враховуючи висновок №04/01/19 щодо реєстрації установчих документів Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» вирішено зареєструвати Статут Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)».
Цього ж дня державним реєстратором Комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Панковою О.Є. було проведено реєстраційну дію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( щодо юридичної особи Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» (ідентифікаційний код 42783113), а саме внесено запис- «державна реєстрація новоутвореної шляхом заснування юридичної особи; 30.01.2019 10741020000082966.
Позивач, не погоджуючись з діями та рішеннями відповідачів щодо реєстрації статуту та державної реєстрації юридичної особи Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», звернувся до суду з даним позовом.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції зазначив між позивачем та відповідачами не існує спірних правовідносин, а спір у цій справі фактично виник між позивачем та Релігійною Організацією «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» з приводу найменування юридичної особи та стосується права позивача на забезпечення сповідування релігійного культу релігійного об`єднання Українська Православна Церква, об`єднання віруючих громадян та поширення власних релігійних переконань у суспільстві, тобто приватного права. Суд зазначив, що приватноправовий спір між позивачем та третьою особою не може бути вирішений у порядку адміністративного судочинства.
Також суд дійшов висновку, що правовідносини у цій справі є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, також слід визначати відповідно до норм Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». На переконання суду, спір у цій справі стосується реєстрації статуту релігійної організації, то такий спір належить розглядати у порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 20.07.2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.
Поняття «суд, встановлений   законом»   включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в  законі  на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої).
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Як встановлено судом, позивач, зокрема оспорює наказ Міністерства культури України «Про реєстрацію Статуту Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» №54 від 30 січня 2019 року.
Суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення релігійної організації врегульовано Законом України від 23 квітня 1991 року № 987-ХІІ «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон № 987-ХІІ).
За змістом статті 7 Закону № 987-ХІІ  релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
За правилами, встановленими  статтею 12 Закону   № 987-ХІІ, відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому   статтею 14 вказаного Закону. Частина перша   статті 14 Закону № 987-ХІІ передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як і рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (частина двадцять перша статті   14, частина друга статті 15 Закону № 987-ХІІ).
Отже, законодавець відніс спори, пов`язані з реєстрацією статутів релігійних організацій та припиненням їх діяльності, до цивільної юрисдикції (частина двадцять перша статті 14, частина друга статті 15, частина п`ята статті 15, частина п`ята статті 16 Закону № 987-XII).
Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 809/1025/17.
Також Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з питань юрисдикції спорів, які виникають щодо проведення реєстрації статуту (положення) релігійної організації, зокрема, у постанові від 20.11.2019 у справі № 910/8132/19.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, що позов у справі № 910/8132/19 було подано на захист релігійних прав позивача як учасника релігійної організації. Правовідносини, які виникли у справі між позивачем та відповідачем, стосуються питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади. Такі правовідносини є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, слід визначати відповідно до ч. 21 ст. 14, ч. 2 ст. 15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Водночас Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі №140/2810/19 вказав, що та обставина, що позивачем у справі №910/8132/19 є фізична особа - член релігійної громади, а у даній справі - безпосередньо Релігійна громада, не впливає на відмінність спірних правовідносин, які по своїй суті залишаються такими, що стосуються оскарження реєстрації змін до статутів релігійних громад.
Колегія суддів зазначає, що спір, який виник у цій справі, також стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про державну реєстрацію створення Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви (Православної Церкви України)».
За змістом позовної заяви, видно, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами, стосуються питань найменування юридичної особи та права позивача на забезпечення сповідування релігійного культу релігійного об`єднання Українська Православна Церква, об`єднання віруючих громадян та поширення власних релігійних переконань у суспільстві.
На переконання колегії суддів даний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідачі, приймаючи оскаржуваний наказ та вносячи відповідний запис до Реєстру, хоч і мали владні - управлінські повноваження, проте факт здійсненої реєстрації обумовлений наданими для такої реєстрації документами.
Колегія суддів наголошує на тому, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні правовідносини не є публічно-правовим спором у розумінні КАС України, оскільки стосуються прав позивача на забезпечення сповідування релігійного культу релігійного об`єднання Українська Православна Церква, об`єднання віруючих громадян та поширення власних релігійних переконань у суспільстві, тобто спрямовані на захист цивільного права позивача.
З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
          Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
          Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
          Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.  308, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, - 

                                                  П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу Релігійної Організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви»- залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 16.02.2022.

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                            Н.М. Єгорова

                                                                                                              А.Ю. Коротких