Ухвала
 
17 лютого 2022 року
м. Київ

справа №  759/17341/20
провадження № 61-634св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,              
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя     особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі з 17 листопада 2016 року по 22 лютого 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них         ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Починаючи з 2018 року, відносини між подружжям погіршилися, в результаті чого відповідачка змінила фактичне місце проживання та разом із дитиною переїхала проживати до міста Бердянська, тоді як позивач своєї згоди на зміну місця проживання дитини з міста Києва на місто Бердянськ не надавав. 
 
При цьому позивач зазначав, що самочинна зміна місця проживання спільної дитини призвела до фактичного розриву сімейних зв`язків батька та сина. Контакт між ними ускладнився з причин віддаленості міст їх проживання та у зв`язку з певними перешкодами з боку відповідачки (матері дитини).
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди щодо виконання рішення суду, яким ОСОБА_1 встановлено графік зустрічей із дитиною, не надає йому сина, не дозволяє бачитися з дитиною та спілкуватися із сином, позивач просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітнього сина батькові ОСОБА_1 .
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 
2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року залишено без змін.
 
10 січня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
У лютому 2022 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень  і безпідставність доводів скарги. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                   2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Зокрема, в частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Європейський суд з прав людини зазначив, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а лише тлумачили відповідні юридичні норми (рішення в справі «Жук проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України.  
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформує учасників справи про те, що зазначена інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.
За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
З урахуванням категорії і складності справи та відповідно до частини одинадцятої статті 34 ЦПК України справа підлягає розгляду в складі п`яти суддів.
Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року призначити до судового розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                        В. В. Сердюк
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська