ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/8234/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О. 

                    розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року 
             у адміністративній справі №160/8234/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -                                                   
                              
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року задовольнити частково позовну заяву ОСОБА_1 , визнано протиправною відмову Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі Наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1079к від 24 грудня 2020 року, яка оформлена листом за вих. №21-328вих.21 від 11 травня 2021 року, та про зобов`язання Дніпропетровської обласної прокуратури нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати, що складає 22086,96 грн. (двадцять дві тисячі вісімдесят шість гривень 96 копійок) (сума вказана без утримання податків і зборів), а також стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19000 грн. (дев`ятнадцять тисяч гривень) (сума вказана без утримання податків і зборів). В задоволенні решти позовних вимог відмовити - відмовити.    
Дніпропетровська обласна прокуратура не погоджується з висновками суду першої інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 просить рішення суду в цій частині скасувати як незаконне, необґрунтоване та таке, що не відповідає принципам судочинства в державі.
Вимоги апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що спірні у цій справі правовідносини врегульовано спеціальними Законами № 113-ІХ та № 1697, якими не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч.1 ст.51 цього Закону «Про прокуратуру», що судом першої інстанції було безпідставно залишено поза увагою. Апелянт вважає, що ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» в порядку передбаченому пп.2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, оскільки вказаною нормою чітко передбачено лише випадки або юридичні факти, з якими закон пов`язує виплату вихідної допомоги, а саме: при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. З ст. 36); внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38 і 39).
При цьому, апелянт наголошує, що для звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» важливим є не юридичний факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, а один з юридичних фактів, передбачених у п. 19 «Прикінцевих і перехідних положень» Закону № 113-ІХ, за яким звільнення відбується за неуспішне проходження атестації прокурором, що є відмінним за своєю суттю (змістом) та формою від тих юридичних фактів (підстав), з якими ст.44 КЗпП України пов`язує виплату вихідної допомоги. За вказаних обставин та керуючись висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.01.2018 (№ 820/1119/16), відповідно до яких позивач у справі не набув права на отримання вихідної допомоги, оскільки його було звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено такої виплати - Дніпропетровська обласна прокуратура не виплачувала позивачу вихідну допомогу при звільненні, і вважає рішення суду першої інстанції у цій справі незаконним, що силу ч.2 ст. 315 та ст. 317 КАС України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на позивача на апеляційну скаргу вказується про помилковість позиції апелянта к цій справі і про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін.
Заслухавши пояснення учасників по справі, обговоривши доводи поданої відповідачем апеляційної скарги та заявлені проти неї позивачем заперечення, а також перевіривши повноту встановлення та дослідження судом першої інстанції фактичних обставин і правильність їх правової оцінки та застосування норм матеріального і процесуального права, судова колегія переглядаючи дану справу в апеляційному порядку лише в межах скарги відповідача дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта виходячи з нижченаведеного
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що звернення позивача 24.05.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом у цій справі пов`язано з порушенням з боку Дніпропетровської обласної прокуратури його права на нарахування та отримання виплати вихідної допомоги при його звільненні з 30.12.2020 року з посади прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії №2 та пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" згідно Наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1079к від 24 грудня 2020 року (а.с.15), що підтверджено листом Дніпропетровської обласної прокуратури за вих. № 21-328 вих. 21 від 11 травня 2021 року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у цій справі, суд першої інстанції виходив з положень частини другої статті 19 Конституції України, ст.4 та п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697), яку Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі та права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження, а також враховував положення ст.44 КЗпП України стосовно виплати вихідної допомоги прокурорів при звільненні згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697, оскільки вказане питання не врегульовано ні Законом № 1697-VII ні Законом № 113-ІХ.
Мотивуючи обґрунтованість застосування до спірних у цій справі правовідносин положень ст.44 КЗпП України, суд першої інстанції правильно спирався на зміст та висновки Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002, яким прописано що Конституція України гарантує кожному судовий захист    його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного   права,   не   можуть суперечити    принципу рівності    усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист, а правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. 
Також суд першої інстанції обґрунтовано у даному спірному випадку узяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, якою чітко встановлено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, що неодноразово висловлювалося і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від    8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
У підсумку, проаналізувавши зміст статей 1, 40, 44 КЗпП України і внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до ст.ст.32, 40, 42, 42-1, 49-2, 49-4, 74, 121, 252 КЗпП України, які не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до передбаченого ч.5 ст.51 Закону № 1697-VII і ч.4 ст.40 КЗпП України виключного переліку випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України - не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже і у даному спірному випадку не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України.  
При вирішенні спору у цій справі, суд першої інстанції правильно узяв до уваги правову позицію Верховного Суду, що викладалася у постанові від 23.12.2020 року по справі № 560/3971/19, та у постановах від 8 жовтня 2019 року (справа №823/263/16) і від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16), відповідно до якої підкреслюється, якщо у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу до виплати належала вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, і відповідно, незалежно від наявності наказу прокуратури, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
За наведених вище обставин та з огляду на закріплені чинним національним законодавством правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні, до яких віднесено виплату працівнику вихідної допомоги, суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач у спірному випадку допустив протиправну бездіяльність, що полягала у не нарахуванні та не виплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні з посади та органів прокуратури, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати мають бути задоволенні з урахуванням долученої до матеріалів справи довідки № 21 про розрахований за період жовтень та листопад 2020 року розмір середньої заробітної плати позивача у 22086,96 грн. і середньоденної заробітної плати позивача у 1051,76 грн. (а.с.95), а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, як це і передбачено положеннями ст.116, ст.117   КЗпП України, але з урахуванням принципів добросовісності, розумності, справедливості та співмірності розміру сум, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника (22086,96 грн.) та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (198782,64 грн.), що становить зменшену суму компенсації майнових втрат позивачу, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, тобто розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в сумі 19   000 грн.
Оскільки відповідачем в апеляційному суді не спростовано вищевикладені факти та обставини, і не надано доказів на підтвердження незаконності чи необґрунтованості висновків суду першої інстанції у цій справі, а викладені в апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час розгляду апеляційної скарги, колегія суддів констатує, що оскаржуване відповідачем у цій справі судове рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно, оскаржуване оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.
Посилання апелянта на викладені у постанові від 31.01.2018  по справі № 820/1119/16 висновки Верховного Суду стосовно не набуття права на отримання вихідної допомоги при звільнення особи з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», судова колегія визнає неприйнятними, а виходячи з висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 755/10947/17 позиції стосовно врахування  судами під час вирішення тотожних спорів саме останньої правової позиції Верховного Суду, колегія апеляційного суду бере до уваги викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 по справі №440/4332/18, від 13.02.2020 по справі №809/698/16, від 06.03.2020 по справі №1240/2162/18, від 27.04.2020 по справі №812/639/18 та інш, а також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29)., 
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому з підстав визначених статтею 316 КАС України   апеляційна скарга відповідача має бути залишена без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду - без змін.
Керуючись ст.ст.   242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                            П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року - залишити без змін
                    Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник