КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                           Апеляційне провадження № 22-ц/824/331/2022
                                                                                                                                                  Справа № 761/17609/18
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
                                                                   
16 лютого 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                       Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Національного університету України ім. Івана Черняховського на рішення Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Усатової І.А., ухвалене в м. Київ 10 лютого 2021 року у справі за позовом Національного університету України ім. Івана Черняховського до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, -
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
            
В травні 2018 року позивач Національний університет України ім. Івана Черняховського звернувся до суду з позовом про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до акта прийому-передачі будівель, споруд і території військового містечка, затвердженого начальником Головного ККЕУ Міністерства оборони України 09 серпня 2003 року, будинок 89 військового містечка 31, в якому знаходиться спірне жиле приміщення, передано на баланс Національної академії оборони України, правонаступником якої є позивач. 
З 2002 році у кімнаті АДРЕСА_1 мешкають відповідачі, житлова площа в гуртожитку була надана відповідачу та членам його сім`ї для тимчасового проживання на підставі листа заселення від 27 травня 2002 року № 423, виданого начальником академії. На час вселення відповідачі в академії не навчалися, військову службу не проходили та не були пов`язані трудовими відносинами. Рішенням про виділення спірної кімнати в гуртожитку житловою комісією не приймалось, спеціальний ордер на вселення не видавався, договір не укладався. ОСОБА_1 та члени його сім`ї забезпечені за рахунок держави трикімнатною квартирою у АДРЕСА_2 . 
Університет листом від 22 лютого 2018 року звернувся до відповідачів з вимогою звільнити кімнату в гуртожитку в термін до 20 березня 2018 року, однак вони відповіді не надали і відповідних заходів не вжили. Утримання відповідачами жилої площі в гуртожитку позивач вважав безпідставним і таким, що порушує право університету щодо користування та розпоряджання своїм майном за прямим призначенням – для забезпечення слухачів, ад?юнктів та інших військовослужбовців на період їх навчання або проходження військової служби в університеті, у зв`язку з цим порушене право позивача як балансоутримувача спірного житлового приміщення підлягає захисту в порядку, передбаченому ст. 391 ЦК України.
На підставі вищевикладеного просив виселити відповідачів з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, покласти на них судові витрати.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року в позові відмовлено.
 
Позивач Національний університет України ім. Івана Черняховського, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
В апеляційній скарзі вказував, що суд при відмові в позові керувався абз. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК України, згідно з якою без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Проте суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не проходив військову службу в академії чи університеті, який є її правонаступником, та на балансі якого знаходиться спірна житлова площа. В зв`язку з цим відповідач та члени його сім?ї підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.
Крім того, позивачем наголошувалось, що перед відповідачем як військовослужбовцем держава виконала свій обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», та забезпечила останнього житловим приміщенням для постійного проживання, а тому задоволенням позовних вимог про виселення відповідачів не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб, учасників справи та суспільства в цілому.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 759/4907/18.
Зазначав, що ознаки існування достатніх та безперервних зв`язків відповідачів зі спірною квартирою для того, щоб вважати її «житлом» в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відсутні з огляду на обставину отримання ними від держави іншого житла для постійного проживання.
 
Від відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачі просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Посилались на те, що станом на 16 жовтня 2000 року ОСОБА_1 проживав у м. Києві, перебуваючи на посаді, на яку його призначили, та не був забезпечений житлом, крім цього, перебував на черзі отримання житла, тому аргумент позивача стосовно забезпеченості житлом ОСОБА_1 є сумнівним. 
Статус відповідача як військовослужбовця є беззаперечним, підтвердженим документально і житло в спірній кімнаті надавалося саме по факту виконання службових обов`язків, служби в гарнізоні. Реєстрація всіх членів сім`ї за адресою військової частини вказує на незабезпечення іншим житлом ОСОБА_1 та членів його сім`ї. На сьогоднішній день ОСОБА_1 звільнений у запас, але не позбавлений статусу військового й не отримавши іншого житла, підлягає захисту від виселення в примусовому порядку.
Наголошував, що позивач замовчує факт проходження відповідачем навчання, що підтверджується свідоцтвами.
Вказував, що має загальний стаж військової служби 30 років, звільнений в зв`язку зі скороченням штату, а відтак на нього поширюються положення ст. 132 ЖК УРСР, а не абз. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР, про що зазначає позивач.
Зазначав, що особи, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, і посилався на постанови Верховного Суду з аналогічними висновками.
Вказував, що позивачем не аргументовано, які саме перешкоди відповідач чинить у користуванні майном, та не надав відповідних доказів.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи Національному університету оборони України ім. І.Черняховського в позові про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 має загальний стаж військової служби 30 років, звільнений із Збройних Сил в зв`язку зі скороченням штату, на нього поширюються положення ст. 132 ЖК УРСР і він та члени його сім`ї не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а тому висновки суду першої інстанції поширюються на інших відповідачів як членів сім`ї ОСОБА_1 .
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Як вбачається із матеріалів справи, на а. с. 8 наявна копія розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 22 квітня 2009 року № 360, яким доповнено реєстр житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва, зокрема по АДРЕСА_3 , Національна академія оборони України.
На звороті а. с. 8 знаходиться копія листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, згідно якого за адресою АДРЕСА_4 , який належить Національній академії Міністерства оборони України.
На а. с. 9 знаходиться копія акту прийому (передачі) будівель, споруд і території військового містечка від 09 серпня 2003 року, яким Національній академії оборони України передано на баланс будинок АДРЕСА_5 .
Згідно довідки ККЕУ від 20 вересня 2011 року, станом на 01 січня 2011 року будівлі військових містечок, в тому числі військове містечко № НОМЕР_1 будівля № НОМЕР_2 в АДРЕСА_3 , перебуває на балансовому обліку Національного університету оборони України, обліковуються в Київському КЕУ та використовуються університетом як гуртожитки (а. с. 12 зворот).
Згідно довідки Національного університету оборони ім. І.Черняховського від 22 лютого 2018 року за адресою АДРЕСА_6 мешкає ОСОБА_1 та члени його сім`ї дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 (а. с. 5).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2017 року, власником гуртожитку ( АДРЕСА_7 , є держава в особі Міністерства оборони України (а. с. 14).
Згідно листа Міністерства оборони України від 06 березня 2018 року, ОСОБА_1 утримує у АДРЕСА_8 (а. с. 16).
На а. с. 6 знаходиться довідка Національного університету оборони ім. І.Черняховського від 01 березня 2018 року, згідно якої ОСОБА_1 не навчався, не працював та військову службу в Національному університеті оборони ім. І.Черняховського не проходив.
На а. с. 7 знаходиться копія попередження від 22 лютого 2018 року, адресована ОСОБА_1 , згідно якого житлове приміщення було надано йому для тимчасового проживання, з метою забезпечення розміщення слухачів університету запропоновано до 20 березня 2018 року звільнити кімнату.
На а. с. 96 наявна копія довідки, виданої ДП «Жовтень» Аршухіній Ю.П. про те, що вона виписана з особового рахунку в АДРЕСА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На а. с. 98 наявна копія паспорта ОСОБА_1 , згідно відміток в якому 30 липня 1999 року він знятий з реєстрації за адресою в АДРЕСА_9 . На а. с. 100 наявна копія паспорта ОСОБА_2 , згідно відміток в якому 03 грудня 2002 року вона знята з реєстрації за адресою в АДРЕСА_9 . На а. с. 104 наявна копія паспорта ОСОБА_4 , згідно відміток в якому 17 серпня 2001 року він знятий з реєстрації за адресою в АДРЕСА_9 .
На а. с. 105 - 106 знаходиться копія трудової книжки ОСОБА_1 , згідно якої з 27 листопада 2006 року по 26 травня 2008 року він працював у відділі програм і планів Департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України.
На а. с. 107 знаходиться копія свідоцтва про підвищення кваліфікації ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , виданого в тому, що ОСОБА_1 навчався на факультеті перепідготовки та підвищення кваліфікації Академії Збройних Сил України з 15 вересня 1998 року по 30 жовтня 1998 року.
На а. с. 108 знаходиться копія свідоцтва про підвищення кваліфікації ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , виданого в тому, що ОСОБА_1 підвищував кваліфікацію в Національній академії оборони України на вищих академічних курсах з 09 січня 2008 року по 05 лютого 2008 року.
На а. с. 112 знаходиться копія витягу з наказу Міністра оборони України по особовому складу від 23 липня 1998 року № 468, яким підполковника ОСОБА_1 призначено старшим офіцером відділу оперативного планування оперативно-планового управління штабу тилу Міністерства оборони України, з приміткою, що житлом у м. Києві не забезпечений.
На а. с. 111 знаходиться копія листа начальника штабу - першого заступника начальника тилу Міністерства оборони України від 16 жовтня 2000 року на ім`я начальника Національної академії оборони України з проханням вирішення питання розміщення у житловому фонді НАОУ сім`ї начальника групи штабу тилу МОУ полковника ОСОБА_1 , який більше двох років проживає в невеликій кімнаті один без сім`ї, житлові умови не дозволяють перевезти сім`ю, внаслідок чого обстановка у сім`ї скрутна, що може призвести до її розриву; просив розглянути питання розміщення сім`ї полковника ОСОБА_1 у житловому фонді НАОУ до підходу черги на одержання житла.
На а. с. 109 - 110 наявна копія листа заселення, виданого 27 травня 2002 року начальником Національної академії оборони України підполковнику Аршухіну П.В. в гуртожиток за адресою АДРЕСА_6 , склад сім`ї три особи.
На а. с. 113 наявна копія довідки Солом`янського районного у м. Києві військового комісаріату від 20 липня 2005 року № К/1202, виданої ОСОБА_1 в тому, що він перебуває на військовому обліку в Солом`янському районному у м. Києві військовому комісаріаті, службу проходив у Збройних Силах з 05 серпня 1974 року по 19 листопада 2004 року, звільнений у запас Наказом МОУ № 941 від 11 листопада 2004 року за п. 67 п.п «в» (у зв`язку зі скороченням штату).
Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України.
На а. с. 115 наявна копія довідки № 24757 від 29 січня 2019 року, виданої головою житлової комісії гарнізону м. Київ в  тому, що ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Київ, дата зарахування на квартирний облік 01 листопада 1998 року, кількість членів сім`ї 4, найменування пільги вислуга 25 календарних років, дата набуття пільги 05 серпня 1999 року, категорія пільги першочерговий, номер в загальній черзі гарнізону 3423, номер в черзі першочергових 293.
На а. с. 116 наявна копія довідки ККЕУ від 01 березня 2013 року, виданої ОСОБА_1 в тому, що він під час проходження служби у гарнізоні м. Київ військової частини НОМЕР_5 з вересня 1998 року по листопад 2004 року не отримував жилого приміщення.
На а. с. 117 наявна копія свідоцтва про право власності на житло від 18 липня 1997 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі, згідно якого квартира за адресою АДРЕСА_9 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , приватизованої згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
На а. с. 118 наявна копія довіреності, виданої 15 жовтня 2002 року ОСОБА_4 , якою уповноважено ОСОБА_2 продати за ціну та на умовах на її розсуд належну йому частину квартири АДРЕСА_8 .
 Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу додані нові докази, а саме копію витягу з протоколу № 20 засідання житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України від 12 червня 2002 року, копію довідки про склад сім`ї та прописку ОСОБА_1 від 02 серпня 2005 року, копію довідки Солом`янського районного в м. Києві військового комісаріату від 29 листопада 2007 року, копію архівної довідки Міністерства оборони України від 17 грудня 2007 року № 9440, копію довідки про перевірку житлових умов за 2007 рік. 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів відповідачами не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті позову та обґрунтованість доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
 
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що оскільки в силу ст. 125 ЖК деякі категорії  громадян,  які проживають у службових жилих приміщеннях,  не підлягають виселенню без надання іншого  жилого  приміщення,  при  розгляді  справ  про виселення  зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати,  чи користуються відповідачі зазначеною пільгою.  Зокрема,  особи, які пропрацювали на підприємстві,  в установі,  організації, що надали їм жиле приміщення,  не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 має загальний стаж військової служби 30 років, звільнений із Збройних Сил України в зв`язку зі скороченням штату і на нього поширюються положення ст. 132 ЖК УРСР, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що він не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення.
 
Апеляційний суд також погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано переконливих доказів про наявність у відповідача ОСОБА_1 та членів його сім`ї трикімнатної квартири у АДРЕСА_10 , актуальних станом на день подання позову.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відповідач та члени його сім`ї забезпечені за рахунок держави квартирою у м. Дніпродзержинськ (Кам?янське).
 
З огляду на вищевикладене апеляційним судом також відхиляються доводи апеляційної скарги про відсутність ознак існування достатніх та безперервних зв`язків відповідачів зі спірною квартирою для того щоб вважатися «житлом» в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Судом першої інстанції правильно враховано, що розгляд даної справи повинен відбуватися у контексті рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на повагу до свого житла.
 
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
 
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
 
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 760/4766/16-ц, від 06 лютого 2019 року в справі № 753/15273/17-ц.
 
Зазначені висновки були належним чином враховані судом першої інстанції і зроблено правомірний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не надано актуальних доказів наявності іншого житла у відповідачів, а отже що їх виселення відповідатиме критеріям дотримання справедливого балансу обох сторін відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Доказів на спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять.
 
Враховуючи викладене, примусове виселення відповідачів з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно них статті 8 Конвенції.
 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 разом з сім`єю вселився до спірного житлового приміщення з підстав, що не суперечать положенням законодавства, тривалий час користувався цим житлом – з травня 2002 року, тобто при вирішенні цієї справи судом дотримано пропорційності, а вимоги позивача про виселення відповідачів зі спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, що відповідає сталій практиці Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
 
Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_1 та члени його сім`ї не навчалися, не проходили військову службу в академії, та не були пов`язані з позивачем трудовими відносинами, рішення про виділення спірної кімнати в гуртожитку житловою кімнатою не приймалося, спеціальний ордер на вселення не видавався та договір не укладався, їх вселення у спірне житлове приміщення є неправомірним, безпідставні, так як спростовуються вищевказаними встановленими судом першої інстанції обставинами.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Апеляційним судом при розгляді даної справи враховані правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2021 року в справі № 753/15273/17-ц (провадження № 61-48829 св 18) за позовом Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про виселення.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні,  питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Національного університету України ім. Івана Черняховського залишити без задоволення.                         
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 18 лютого 2022 року.

Головуючий:                                                                                    Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                            Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                        Яворський М.А.