ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 січня 2022 року           справа №200/10380/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів   Геращенка І.В., Компанієць І.Д.,   розглянув  у  письмовому провадженні апеляційну скаргу     Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 р. (рішення прийнято та підписано 20 вересня 2021 у м. Слов`янськ) у справі  № 200/10380/21 (головуючий І інстанції суддя Грищенко Є.І.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
                                                                            
                                           ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1  (далі – позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   (далі – відповідач)  про визнання протиправними дій щодо не зарахування до її страхового стажу періоду роботи на ПрАТ «Азовзагальмаш» з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2020 року; зарахування в страховий стаж період роботи на ПрАТ «Азовзагальмаш» з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2020 року; зобов`язання відповідача зробити перерахунок її пенсії з урахуванням страхового стажу з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2020 року (а.с. 1-5).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі  №  200/10380/21     позовні  вимоги  задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування до страхового стажу  позивача під час призначення пенсії 11 липня 2018 року періоду роботи з 01 липня 2015 року по 10 липня 2018 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області   здійснити перерахунок пенсії  позивачу з 11 липня 2018 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01 липня 2015 року по 10 липня 2018 року.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування до страхового стажу  позивача під час проведення перерахунку пенсії 01 квітня 2021 періоду роботи з 11 липня 2018 року по 31 серпня 2020 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області   здійснити перерахунок пенсії  позивачу з 01 квітня 2021 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 11 липня 2018 року по 31 серпня 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 41-44). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції    та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону України № 1058 визначено, що страхувальник зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.  При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону № 1058 передбачене право застрахованої особи вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.
Згідно даних пенсійної справи ОСОБА_1 з 01.07.2015 року немає сплати страхових внесків, тобто відсутні підстави для додання стажу.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не було оскаржено.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що   позивач перебуває на обліку в управлінні як отримувач пенсії за віком. Пенсія призначена з 11 липня 2018 року.
Дізнавшись про те, що до її страхового стажу не зараховано період роботи з 01 липня 2015 року, позивач звернулась до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою від 01 червня 2021 року в якій просила, зарахувати до страхового стажу, необхідного для перерахунку пенсії, період роботи з 01 липня 2015 року по день подання заяви, здійснити перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу з 01 липня 2015 року по день звернення (а.с. 22).
На вказану заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом від 02 липня 2021 року повідомило про те, що з 01 липня 2018 року  позивач перебуває на обліку та отримує пенсію. Пенсію було призначено з урахуванням страхового стажу та заробітної плати за період з 01 липня 2000 року по 30 квітня 2015 року. 01 квітня 2021 року в автоматичному режимі було проведено перерахунок пенсії. Пенсію перераховано з урахуванням страхового стажу за період з 01 липня 2000 року по 30 квітня 2015 року. До стажу не враховано період з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2020 року, оскільки на дату останнього перерахунку пенсії в даних персоніфікованого обліку заробітна плата за цей період нараховувалась, але не сплачувались. Тому здійснити перерахунок пенсії з додаванням до стажу періоду роботи з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2020 року немає можливості (а.с. 23).
Вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 46 Конституції України унормовано: громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом п. 1 ч. 1ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. (абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058)
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.
Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
У відповідності до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637 (далі Порядок), передбачено: основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
У відповідності до пункту 2 Порядку у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 вказаної Постанови).
Пунктом 17 Постанови № 637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За унормуванням  ч. 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
 Таким чином пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
Матеріалами справи підтверджено, що трудова книжка позивача містить наступні записи:
- 01.11.2011 р. переведено у відділ організації виробництва важкого машинобудування та загального машинобудування заступником начальника відділу з організації виробництва важкого машинобудування;
- 01.08.2016 р. переведено у відділ організації та підготовки виробництва важкого машинобудування та загального машинобудування начальником відділу організації та підготовки виробництва важкого машинобудування та загального машинобудування;
- 31.08.2020 р. звільнено за власним бажанням.
Трудова книжка позивача містить всі необхідні відомості, що дають підстави для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу позивача.
Суд вважає помилковими посилання  апелянта на несплату підприємством страхових внесків, як на підставу для не зарахування спірного періоду роботи до трудового стажу позивача та зазначає, що порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1, 3, 6, 10 статті 20 Закону № 1058, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Правилами частини 12 статті 20 цього Закону встановлено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 статті 16 Закону № 1058 застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.
За приписами ст.106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Тобто, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника (в даному випадку роботодавця).
На підставі викладеного позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством - страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів його роботи.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 242/4793/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №242/1484/17, від 04 червня 2019 року у справі №235/900/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 242/1871/17 та № 423/3544/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16).
Суд першої інстанції  прийшов до вірного висновку, що, призначаючи позивачу пенсію з 11 серпня 2018 року, відповідачем було протиправно не зараховано до її страхового стажу період роботи з 01 липня 2015 року по 10 серпня 2018 року включно.
Як вже зазначалось раніше, після призначення пенсії позивач продовжувала працювати та з 01 квітня 2021 року було проведено перерахунок її пенсії в автоматичному режимі.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону № 1058 у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.
Як вбачається з листа відповідача від 02 липня 2021 року № 6437-5668/С-15/0500/21, в даних персоніфікованого обліку існують відомості про нарахування позивачу заробітної плати за спірний період, проте стаж роботи не зарахований у зв`язку з несплатою підприємством страхових внесків.
Оцінка правомірності не зарахування до страхового стажу позивачу періоду роботи з вказаних підстав надана судом вище.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що  під час проведення перерахунку пенсії позивачу з 01 квітня 2021 року до  страхового стажу позивача  протиправно не враховано період роботи з 11 серпня 2018 року по 31 серпня 2020 року.
Отже, на підставі викладеного та враховуючи те, що права позивача були порушені під час призначенні пенсії з 11 липня 2018 року та під час проведення її перерахунку з 01 квітня 2021 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про   вихід за межі позовних вимог та зміну способу захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 11 серпня 2018 року, зарахувавши до її страхового стажу період роботи з 01 липня 2015 року по 10 серпня 2018 року та здійснити перерахунок пенсії позивача з 01 квітня 2021 року, зарахувавши до її страхового стажу період роботи з 11 серпня 2018 року по 31 серпня 2020 року. 
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що   позов підлягає частковому задоволенню.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                                             
                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 р.      – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 р.   у справі  № 200/10380/21  –  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне  судове  рішення  складено  24 січня 2022 року.

Головуючий  суддя                                                                          Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                                 І.В. Геращенко  

                                                                                                         І.Д. Компанієць