Номер провадження: 22-ц/813/6854/21 
Номер справи місцевого суду: 496/717/20
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.12.2021                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,        
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 січня 2021 року у складі судді Дранікова С.М., 
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтований тим, що відповідач 14.04.2011 уклав договір, за яким отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 28.01.2020 виникла прострочена заборгованість в загальному розмірі 12 296,32 грн. з яких: 4811,17 грн. заборгованість за кредитом; 6423,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 561,72 грн. штраф (процентна складова).
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 січня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.04.2011 у розмірі 4 811,17 грн. В задоволенні решти позову відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог. Також просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 5000 грн. та за розгляд в апеляційній інстанції в розмірі 5000 грн.
В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що відповідач не визнає факт укладення між ним та позивачем кредитного договору та користування ним картковим рахунком. Позивач не надав доказів того, що між ним та відповідачем виникли договірні відносини, що позивач надавав відповідачу кредитні кошти. Так відповідач зазначив, що позивачем не надано інформації про рух коштів по картковому рахунку, не надано доказів на підтвердження видачі готівки, не вказано строк дії карткового рахунку; договір укладено з порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині недотримання істотних умов, обов`язкових для кредитного договору; умови щодо зміни за ініціативою банку кредитного ліміту, умов та правил надання банківських послуг та тарифів є несправедливими та встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; умови та правила надання банківських послуг та Тарифи не містять його підпису і не можуть бути частиною кредитного договору; при укладенні договору позивач не надав відповідачу як споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не попередив про те, що вартість кредиту може істотно зрости, чим навмисно ввів в оману; позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду. Відповідач зазначив, що в 2011 році в Банку отримав банківську картку, яка була дійсна до 2015 року, однак, відсутні відомості про встановлення на ній кредитного ліміту. Картку було отримано виключно для отримання платежів, а не для отримання кредитних коштів. В анкеті-заяві відсутня інформація про те, в якій сумі встановлений кредитний ліміті чи встановлений він взагалі, зазначена лише 1000 грн. бажаного кредитного ліміту. Разом з тим позивачем не надано документів, які б підтверджували факт встановлення кредитного ліміту, про який йдеться. Банком не підтверджено й не зазначено ні номер картки, ні номер рахунку, з якого начебто отримані чи іншим чином використані гроші та на який вони мали б бути повернені. Твердження позивача про підтвердження відповідачем своєї згоди на те, що підписана заява разом з Умовами та Тарифами складає між ними Договір є безпідставним. Відповідач не підписував Умови та Тарифи, працівники Банку його з ними не ознайомлювали. З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість нарахована станом на 28.01.2020. З неї не зрозуміло, коли саме отримані кредитні кошти, яка дата повернення їх, яким чином виникла заборгованість. Однак з вказаних в розрахунку сума заборгованості починається з 31.11.2012, хоча з розрахунку і не можливо точно встановити, коли на думку позивача виникла заборгованість, але очевидно, що на його думку вона виникла в 2012 році. Тобто саме тоді у позивача і виникло право звернення до суду.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 14.04.2011 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг згідно з якою останньому 10.10.2012 було відкрито картковий рахунок та надано у користування кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії до 06/15, 27.11.2015 видано картку № НОМЕР_2 строком дії до 11/19, № НОМЕР_3 строком дії до 04/22.
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача, вбачається, що 10.10.2012 відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 3076,06 грн, який 16.05.2018 збільшено до 5000 грн.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 28.01.2020 становить 12296,32 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 4811,17 грн, заборгованості за простроченими відсотками – 6423,42 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (фіксована частина) 500 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк", які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк", які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Витяг з умов та правил надання банківських послуг у АТ "ПриватБанк" ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Так, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 342/180/17 (провадження N 14-131цс19).
При цьому, суд апеляційної інстанції, оцінивши виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , дійшов висновку, що він користувалася кредитними коштами та частково виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів, таким чином, підтверджено факт встановлення відповідачу кредитного ліміту, а також користування останнім цими коштами.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N75.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виписка банку по картковому рахунку відповідача, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, суд першої інстанції надав вірну правову оцінку обставинам справи, обґрунтовано задовольнив позов частково, внаслідок чого правильно стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 14.04.2011 в розмірі 4811,17 грн.
Інші доводи апелянта, зазначені в апеляційній скарзі, зокрема, про те, що позивачем не надано інформації про рух коштів по картковому рахунку, не вказано строк дії карткового рахунку спростовується вищенаведеним.
Крім того, наявність факту видачі готівки у даному випадку не вимагається так як картковий ліміт встановлюється на рахунок клієнта та за допомогою кредитної картки останній використовує вказані кошти. З виписки по рахунку відповідача вбачається, що останній користувався наданими кредитними коштами шляхом розрахування за товари та послуги, знімав готівку, здійснював переказ коштів на картку та частково погашав заборгованість. Вказані дії є неможливими без наявності картки та доводять факт погодження відповідача з умовами щодо розміру збільшення кредитного ліміту, який використовувався останнім для власних потреб. 
Доводи апелянта про те, що позивачем пропущений строк позовної давності не знайшли свого відображення з огляду на те, що строк перевипущеної картки встановлено до 04/22, позивач з даним позовом звернувся до суду 09.02.2020, отже у межах строку позовної давності.
Аапеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: 
                                                            
            Судді: