ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1628/22 Справа № 201/10558/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куцевол  В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В,
при секретарі - Панасенко С.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 
на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання надати відповідь, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він є споживачем послуг публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», правонаступником якого є акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз». 02 вересня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про поновлення його права та надання необхідної інформації. 11 вересня 2019 року подав заяву, з вимогою про надання йому відповіді про результати розгляду заяви від 02 вересня 2019 року, проте відповідь та запитувану інформацію по теперішній час не отримав. 
Зазначає, що неправомірна бездіяльність відповідача порушила звичний уклад його життя, він був змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, нести додаткові витрати, що викликає у нього душевні страждання та заподіює моральну шкоду.
У зв`язку з зазначеним, просив суд зобов`язати відповідача надати йому відповідь про результати розгляду заяви від 02 лютого 2019 року, надати запитувану у цій заяві інформацію та відшкодувати завдану йому моральну шкоду визначену судом відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.
Зобов`язано акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» надати (вручити, направити) ОСОБА_1 відповідь про результат розгляду заяви від 02 вересня 2019 року вх. № 5890.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обидва звернення позивача розглянуті відповідачем у межах строку, встановленого законом, проте позивач відповіді на своє звернення станом на момент розгляду справи не отримав. Наявності вини та порушень з боку відповідача не встановлено, отже право позивача не було порушене, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Не погодившись з таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в частині залишених без задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення, не вирішено в повному обсязі спір щодо прав та обов`язків сторін, незаконно відмовлено у стягненні на його користь моральної шкоди.
Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Дніпрогаз», правонаступником якого є відповідач, з заявою за вх. № ЗГ-5890, у якій прохав невідкладно повідомити йому у письмовій формі відповідно до вимог ст. 34 Конституції України, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» наступну інформацію:
-з якої причини 30 серпня 2019 року усім споживачам у його під`їзді, у будинку, де він мешкає, в тому числі і йому персонально, припинено газопостачання;
-чи проводило 30 серпня 2019 року ПАТ «Дніпрогаз» будь-які роботи на внутрішньобудинкових системах газопостачання у його під`їзді, у будинку, де він мешкає, а якщо проводило, то з якою метою, за якої причини газопостачання не було відновлено у кінці робочого дня 30 серпня 2019 року, а споживачі, в тому числі і він, залишились без газу на вихідні дні – 31 серпня 2019 року та 01 вересня 2019 року; коли ПАТ «Дніпрогаз» відновить газопостачання у його під`їзді у будинку, де він мешкає; прізвище, ім`я та по-батькові того працівника ПАТ «Дніпрогаз», який відповідальний за проведення цих робіт на внутрішньобудинкових системах газопостачання у його під`їзді, у будинку, де він мешкає.
У зазначеному зверненні прохав надати йому копію того розпорядчого документу, на підставі якого проводились роботи 30 серпня 2019 року на внутрішньобудинкових системах газопостачання у його під`їзді, у будинку, де він мешкає.
11 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Дніпрогаз» з заявою за вх. № ЗГ-6166, у якій прохав невідкладно, того ж дня, видати йому особисто через приймальню для громадян, що по АДРЕСА_1 , письмову відповідь на його звернення від 02 вересня 2019 року за № 58990, а при наявності перешкод у наданні відповіді, прохав повідомити відповідні причини у письмовому вигляді.
30 вересня 2019 року за вих. № 49101.7-Лв-6955-0919 відповідачем складено відповідь на звернення ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року за вх. № ЗГ-5890, у якій повідомлено, що за вказаною ним адресою споживання природного газу договір про розподіл природного газу укладений з іншою особою. Через те, що договір з позивачем не укладений, надати інформацію стосовно споживача, яка містить, у тому числі, персональні дані, до укладення відповідного договору, підприємство відмовилось.
30 вересня 2019 року за вих. № 49101.7-Лв-6966-0919 відповідачем складено відповідь на звернення ОСОБА_1 від 11 вересня 2019 року за вх. № ЗГ-6166, у якій повідомлено, що його попереднє звернення – від 02 вересня 2019 року за вх.5890, розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» та відповідь направлено на його адресу.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач розглянув обидві заяви ОСОБА_1 у межах строку, встановленого законом, однак докази отримання позивачем відповідей відсутні, що є підставою для зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 відповідь про результати розгляду його заяви від 02 вересня 2019 року за вх.5890.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.
Згідно з вимогами ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, просте поштове відправлення приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки. 
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, оскільки позивач має право одержати письмову відповідь про результати розгляду його заяви і саме на відповідача покладено обов`язок письмово повідомити про результати розгляду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції також правильно виходив із того, що наявність вини та порушень з боку відповідача не встановлено, а отже, права позивача не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 4 постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Звертаючись до суду з позовом, як на підстави стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на зміну звичного укладу життя та понесені ним додаткові витрати, проте жодних доказів та будь-якого обґрунтування на підтвердження свої вимог суду першої інстанції не надав, тому судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні цих вимог. 
       Такі докази не були надані і суду апеляційної інстанції, тому заявлені вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди, так само, як і доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які на думку скаржника, регулюють спірні правовідносини, зазначених вище висновків суду не спростовують.
Оскільки, доводи апеляційних скарг та матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а отже, відсутні передбачені ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова