КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/24345/18                                                                                   Головуючий у І інстанції Підпалий В.В.
Провадження №22-ц/824/1218/2022                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Коротуна Олександра Михайловича на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
 
УСТАНОВИВ:
 
у травні 2018 року позивач  ОСОБА_1  звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача - ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 20.04.2018 року по день прийняття рішення по справі.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що з 17.06.2018 року по 19.04.2018 року він працював у ПАТ «Укрзалізниця» на посаді директора з правових питань і корпоративного управління. Був звільнений з посади відповідно до наказу № 760/ос від 19.04.2018 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди) - ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У день звільнення з позивачем не був проведений розрахунок, зокрема не було виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку.
Таким чином, позивач зазначав, що роботодавцем порушено вимоги чинного законодавства, а відтак з ПАТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 100 709,34 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 20.04.2018 року по день прийняття рішення по справі з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1 637,55 грн. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 5 900 (п`ять тисяч дев`ятсот) грн. 31 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 194 031 (сто дев`яносто чотири тисячі тридцять одна) грн. 98 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 194 031,98 грн., позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 308 402, 45 грн.
В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що при розгляді справи, суд першої інстанції, в порушення вимог статті 126 ЦПК України, прийняв письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , в яких остання просила суд при ухваленні рішення застосувати до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду щодо зменшення суми відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, закрити провадження в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги.
Позивач вважає, що відповідачем було пропущено строк для подання своїх письмових пояснень по суті справи, у зв`язку із чим Печерський районний суд м. Києва повинен був залишити їх без розгляду.
Апелянт також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що положення статті 117 КЗпП України не передбачають можливість зменшення суми стягнення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Позивач вказує, що застосовуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не встановив загального розміру сум, які підлягають до стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 , а також не навів належного обґрунтування такого зменшення.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , відповідачем АТ «Укрзалізниця» також подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідач просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.
В доводах апеляційної скарги відповідача, зокрема, зазначено, що судом неправильно встановлено обставини щодо чинності довідки АТ «Укрзалізниця» від 02.05.2018 року №1004, порушено норми процесуального права, а саме: ст. ст. 77-79, 89 та 95 ЦПК України, неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: ст. 21 КЗпП України, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КабМіну №100.
Відповідач звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що у довідці Товариства про середній заробіток від 02.05.2018 року №1004 помилково враховано суму премії за невідпрацьований час, тобто зазначено більший розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за вказаний період. Виправляючи таку хибну інформацію, АТ «Укрзалізниця» видано довідку від 27.09.2018 № 1281 про недійсність довідки від 02.05.2018 року №1004, а також надано іншу довідку від 27.09.2018 №1284, згідно з якою середньомісячний заробіток ОСОБА_1 , перед звільненням (лютий-березень) складав 3 603,01, а тому тримісячний середній заробіток позивача мав становити 94 809,09 грн. (31603,31х3).
Після набрання законної сили судовим рішенням по справі №757/25588/18-ц ОСОБА_1 , 02.12.2019 року нараховано 94 809,09 грн. та після сплати податків і зборів виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 76 321,26 грн., що підтверджується розрахунковим листом, платіжною відомістю та платіжним дорученням від 02.12.2019 №2357359.
Крім того, апелянт зазначає про те, що невиплата вихідної допомоги позивачу була пов`язана з оскарженням АТ «Укрзалізниця» формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , а відтак вказана сума була оспорюванню. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо права суду зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця відшкодування у порядку, передбаченому ст. 117 КЗпП України, а також щодо критеріїв, які мають враховуватись судами при зменшенні розміру відшкодування (постанови від 26.06.2019 р. справа № 761/9584/15-ц, 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц).
Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця», в якому позивач посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення. Вважає позицію відповідача, згідно з якою АТ «Укрзалізниця» мало право не сплачувати вихідну допомогу у зв`язку із тим, що не було згодне із обставинами порушення трудових прав, викладеними в заяві позивача про звільнення, такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Відповідач - АТ «Укрзалізниця» у відзиві на апеляційну скаргу, подану ОСОБА_1 , зазначає, що обґрунтування апеляційної скарги позивача зводиться до незгоди із зменшенням судом першої інстанції розміру компенсаційної виплати у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В той же час, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на необхідність застосування правових позицій Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укрзалізниця» заперечував.
Представник відповідача - Редевич О.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , підтримавши апеляційну скаргу, подану АТ «Укрзалізниця».
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на підставі наступного.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.01.2018 року наказом АТ «Укрзалізниця» № 27/ос скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 2367/ос від 12.12.2016 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з правових питань і корпоративного управління АТ «Укрзалізниця», про що внесено відповідні записи до трудової книжки відповідача (т. 1, а.с. 8).
16.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. Голови правління ПАТ «Укрзалізниці» Кравцова Є.П. із заявою, у якій просив звільнити його з 19.04.2018 року з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди) (т. 1 а.с. 4).
19.04.2018 року наказом (розпорядженням) № 760/ос від 19.04.2018 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 був звільнений з посади директора з правових питань і корпоративного управління за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди) на підставі ч. 3 ст. 28 КЗпП України, про що 20.04.2018 року останнього було ознайомлено під підпис (т. 1, а.с. 6).
Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на невиконання відповідачем вимог статті 44 КЗпП України щодо виплати йому у день звільнення вихідної допомоги у розміри тримісячного середнього заробітку, просив стягнути невиплачену суму у розмірі 100 709,34 грн., а також середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.
Задовольняючи частково заявлені позовні вимоги та стягуючи з відповідача невиплачену частину вихідної допомоги в сумі в розмірі 5 900 грн. 31 коп., суд першої інстанції виходив із того, що роботодавець в порушення вимог ст. ст. 44, 116 КЗпП України, не виконав свого обов`язку щодо виплати ОСОБА_1 у день звільнення вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за три місяці (виходячи із розміру середньомісячного заробітку -  33569,78 грн. згідно довідки №1004 від 02.05.2018р.) та при цьому врахував, що 02.12.2019 року АТ «Укрзалізниця» частково виконала цей свій обов`язок, сплативши позивачу 94 809,03 грн. З такими висновками колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Частиною 2 ст. 44 КЗпП України, визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
При здійсненні розрахунку належних позивачу до виплати сум вихідної допомоги при звільненні суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги дані довідки №1004 від 02.05.2018р. за підписом головного бухгалтера ОСОБА_3 , виданої роботодавцем ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» щодо неналежності зазначеного доказу у зв`язку із помилковим врахуванням суми премії за невідпрацьований час не можуть бути взяті до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з частинами 1, 3, 5, 8 статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Увипадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.. 
З матеріалів даної справи вбачається, що провадження у даній справі відкрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року та відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали.
Ухвалу про відкриття провадження у справі відповідачем отримано 12 червня 2018 року, що підтверджується даними заяви АТ «Укрзалізниця» із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. (том 1 а.с. 23-26) 
25.06.2018 року відповідачем - АТ «Укрзалізниця» на адресу суду першої інстанції направлено відзив на позовну заяву із додатками, в якому відповідач не заперечував щодо наданого позивачем розрахунку розміру середньомісячного заробітку ОСОБА_1 (том 1 а.с. 61-85)
07.11.2018 року представником відповідача ОСОБА_4 до суду першої інстанції подано клопотання про приєднання до справи документів, зокрема довідки філії відповідача від 27.09.2018 року №1281 про розрахунок середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , а також довідки №1284 від 28.09.2018 року, щодо недійсності довідки №1004 від 02.05.2018 р. (том 1 а.с. 155-159)
З огляду на те, що вказані у клопотанні відповідача документи подані з порушенням процесуального строку, визначеного положеннями статті 83 ЦПК України, за відсутності відповідного клопотання про продовження строку для подання нових доказів, вони не могли бути взяті судом до уваги та підлягали залишенню без розгляду.
Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції при здійсненні розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача неправомірно не взято до уваги довідку від 27.09.2018 року №1281, не заслуговують на увагу. Крім того, колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до даних вказаної довідки, які суперечать наданим самим відповідачем розрахунковим листам за березень 2018 року, з яких вбачається, що до складу розрахунку входила виплата премії.
З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно зробив розрахунок середнього заробітку позивача та дійшов обґрунтованого висновку про те, щозаборгованість перед позивачем по сплаті вихідної допомоги на момент звільнення 19.04.2018 року становила 100 709,34 грн. (33 569,78 грн.*3 місяці).
Колегія суддів апеляційного суду вважає також необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо оспорення підприємством сум вихідної допомоги, про що може свідчити оскарження АТ «Укрзалізниця» формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 , враховуючи наступне.
Так, 19.04.2018 року наказом (розпорядженням) № 760/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 був звільнений з посади директора з правових питань і корпоративного управління за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди) на підставі ч. 3 ст. 28 КЗпП України. Згідно з положеннями статей 44, 47 КЗпП України, АТ «Укрзалізниця» саме в цей день - 19.04.2018 року мало здійснити повний розрахунок з ОСОБА_1 , в тому числі і виплатити вихідну допомогу. При наявності спору щодо розміру вихідної допомоги, відповідач мав здійснити в цей день виплату безспірної суми, однак в порушення вимог трудового законодавства цього зроблено не було.
З матеріалів справи також вбачається, що з позовом про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади АТ «Укрзалізниця» звернулось до суду 24.05.2018 року, тобто більш ніж через місяць після виникнення боргу по виплаті належних при звільненні сум.
Крім того, оспорення відповідачем формулювання причин звільнення не є  тотожним оспоренню розміру належних до виплати у зв`язку із звільненням працівника сум.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про порушення судом положень статті 117 КЗпП України та безпідставність зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає до стягнення з роботодавця на користь працівника у зв`язку із порушенням строків виплати належних працівникові на день звільнення сум, колегія зазначає наступне.
Апеляційний суд не погоджується зтакими доводами заявника, оскільки судом першої інстанції правомірно були враховані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - до дня ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. 
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи заявлені позовні вимоги та зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 736 897,50 грн. до 194 031,98 грн. виходив з того, що майновий тягар відповідних виплат може бути невиправдано обтяжливим та несправедливим щодо відповідача. При цьому, суд врахував причини тривалості періоду заборгованості, які були пов`язані з розглядом Приморським районним судом м. Маріуполя цивільної справи № 757/25588/18-ц за позовом ПАТ «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 про зміну формулювання підстав звільнення, а також ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 й інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії сторін у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 .
Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки, з огляду на помилковість здійсненого судом розрахунку та відсутність належного обґрунтування визначених судом до виплати сум.
Так, з матеріалів даної справи вбачається, що період обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можна умовно поділити на дві частини:
1. період з 19.04.2018 року по 02.12.2019 року, (кількість робочих днів у вказаний період - 405), в якому сума заборгованості складала 100 709,34 грн.;
2. з 03.12.2019 року по 30.12.2020 року, день ухвалення рішення судом першої інстанції (кількість робочих днів 270), в розмірі 5 900,31 грн., з урахуванням проведеної 02.12.2019 року відповідачем виплати позивачу частини заборгованості в розмірі 94 809,03 грн.
Таким чином, враховуючи, що період невиплати заборгованості належних позивачу при звільненні сум становить 675 робочих днів, (405+270), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має становити 1 105 346,25 грн. (675 днів х1637,55 грн. середньоденного заробітку).
Апеляційний суд вважає, що стягнення з відповідача такої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим та може ускладнити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, з урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, виходячи із наступних міркувань.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. 
Враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення,   є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 69 612,00 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Визначаючи таку суму, апеляційний суд виходив із розміру загальних втрат, які міг би понести позивач на оплату готівкового кредиту, виходячи із середньої узагальненої річної процентної ставки за кредитом на суму 100 709,34 грн. за період з 19.04.2018 року по 02.12.2019 року (63 758,00 грн.), а також на суму 5 900,31 грн. за період з 03.12.2019 року по 30.12.2020 року (5854,00 грн.).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у справі підстав для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої частини вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, не навів належного мотивування, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні шляхом визначення розміру середнього заробітку в сумі 69 612,00 гривень. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Коротуна Олександра Михайловича - задовольнити частково.
Змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні який підлягає стягненню з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , визначивши його у сумі 69 612 (шістдесят дев`ять тисяч шістсот дванадцять) гривень 00 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

 
 
Суддя-доповідач                                                                        Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                                           Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                                                                   Ігнатченко Н.В.