П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 січня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 473/4693/21	

Головуючий І інстанції Вуїв О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Димерлія О.О., Скрипченка В.О.,           
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2021 року (м.Вознесенськ, дата складання повного тексту судового рішення - 23.12.2021р.) у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України, - 
В С Т А Н О В И В:
16.12.2021р. Військова частина НОМЕР_1 Західного регіонального управління ДПСУ звернулася до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просила суд примусово видворити відповідача за межі території України. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.07.2020р. о 19:00 год., в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, був прийнятий на територію України зі Словацької Республіки ОСОБА_1 , який 17.07.2020р. незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку в районі прикордонних знаків №80-81 та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки. При цьому, документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача, який ідентифікував себе як громадянин Народної Республіки Бангладеш, на момент затримання були відсутні. Своїми діями відповідач вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП, та у відповідності до ст.263 КУпАП був затриманий в адміністративному порядку на строк до 3 (трьох) діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин вчинення правопорушення. На виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.07.2020р., ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України», а в подальшому переміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України». Так, затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України було продовжено судовими рішенням на шість місяців до 21.01.2022р. У ході проведення заходів стосовно ідентифікації відповідач був документований Свідоцтвом на повернення до країни походження №517520. З огляду на викладене та враховуючи відсутність законних підстав для перебування відповідача на території України, Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулася до суду із даним позовом.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2021 року (постановленим у відкритому судовому засіданні) позов Військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління ДПСУ - задоволено повністю. Примусово видворено з території України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Рішення суду 1-ї інстанції звернуто до негайного виконання.
Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 04.01.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.12.2021р. та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду.
06.01.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження на 20.01.2022р.
Позивач, у свою чергу, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
21.07.2020р. о 19:00 год. в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб у встановленому порядку був прийнятий на територію України зі Словацької Республіки відповідач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який 17.07.2020р. незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку в районі прикордонних знаків №80-81 та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність її перебування на території України, у відповідача, який ідентифікував себе як громадянин Народної Республіки Бангладеш, на момент затримання були відсутні.
Так, своїми діями відповідач вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена у ч.2 ст.204-1 КУпАП (незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України) та відповідно до ст.263 КУпАП був затриманий в адміністративному порядку на строк до 3 (трьох) діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.
24.07.2020р. рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/7258/20 відповідача було затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України строком на 6 (шість) місяців з часу фактичного затримання.
На виконання вказаного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.07.2020р. у справі №308/7258/20, відповідач був поміщений до ДУ «Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України», та в подальшому був переміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».
11.03.2021р. постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №743/44/21 строк затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України - продовжено на 6 (шість) місяців до 21.07.2021р.
20.07.2020р. Ріпкинським районним судом Чернігівської області прийнято рішення у справі №743/844/21, яким строк затримання відповідача з метою ідентифікації - продовжено на 6 (шість) місяців до 21.01.2022р.
В ході проведення заходів щодо ідентифікації, відповідач був документований Свідоцтвом на повернення до країни походження від 09.12.2021р. №19.01.4801.401.47.006.16/94 (бланк №517520).
Наведені вище обставини і стали підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. При цьому, ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.
Так, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно з ч.1 ст.3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
При цьому, іноземці, а також особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч.3 ст.3 Закону №3773-VI).
Як передбачено положеннями ст.4 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Стаття 9 Закону №3773-VI встановлює, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу СБУ або органу охорони державного кордону, з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. 
У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону №3773-VI).
За приписом ч.3 ст.29 цього Закону, іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною та країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн визначені у ч.1 ст.31 Закону №3773-VI. Зокрема, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або ж свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
У той же час, доказів щодо наявності обставин за яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення або ж видачу чи передачу відповідача до країни походження в ході судового розгляду здобуто не було, а тому відсутні підстави для застосування положень зазначеної вище статті.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про те, що згідно з абз.1 ч.1 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час їх спроби або ж після незаконного перетинання державного кордону України) або     органи СБУ можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали           в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або ж якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, окрім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Згідно з ч.4 ст.30 цього Закону, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
При цьому, порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС України, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України врегульовано та деталізовано в «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (затв. наказом МВС України, Адміністрацією ДПСУ, СБУ від 23.04.2012р. №353/271/150).
У відповідності до п.4 розділу І Інструкції №353/271/150, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
З наведеної норми Інструкції №353/271/150 слідує, що така передбачає примусове видворення особи без попереднього рішення про її примусове повернення.
Також, варто наголосити на тому, що у п.7 розділу І Інструкції №353/271/150 зазначено, що підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:
- невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
- наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;
- якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;
- якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, - до набрання рішенням суду законної сили.
Аналізуючи вказані вище норми законодавства України, колегія суддів доходить висновку, що примусове видворення особи без попереднього рішення про її примусове повернення можливе у тому випадку, якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію. 
До того ж, вказаний перелік підстав для подання позову про примусове видворення іноземців є виключним та розширеного тлумачення не передбачає.
Тобто, як вірно було зазначено судом першої інстанції, іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав     для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню без обов`язкового прийняття органом охорони державного кордону (позивачем) рішення про примусове повернення.
Статтею 3 «Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб» від 18.06.2007р. передбачено, що Запитувана держава на запит Запитуючої держави та без будь-яких інших формальностей, окрім тих, що передбачені цією Угодою, приймає на свою територію громадян третіх країн чи осіб без громадянства, які не виконують чинних умов стосовно в`їзду на територію Запитуючої держави або перебування на ній або припинили виконувати такі умови, якщо надано докази у відповідності до ст.7 цієї Угоди того, що такі особи незаконно в`їхали          на територію держав-членів безпосередньо з території України чи на територію України безпосередньо з території держав-членів.
Як встановлено судовою колегією і підтверджується матеріалами справи, відповідач, після незаконного перетину кордону України був затриманий представниками поліції Словацької Республіки та 21.07.2020р. в порядку «Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб» був переданий у зворотному напрямку на територію України.
На момент затримання у відповідача були відсутні документи, що посвідчують його особу, підтверджували б законність його перебування на території України та надавали б йому право на виїзд з України.
До того ж, як вбачається із матеріалів даної справи, відповідач прибув в Україну нелегально, на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.
У зв`язку із тим, що відповідач вчинив незаконний перетин державного кордону України, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для примусового видворення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 за межі території України.
Також, при цьому, варто вказати й на факт відсутності доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України №3773-VI.
При цьому, твердження відповідача про те, що він не міг добровільно покинути територію України, оскільки був затриманий і утримувався працівниками прикордонної служби до винесення рішення про примусове видворення, є безпідставними, оскільки через відсутність паспортного документа, який на законних підставах дає можливість перетнути держаний кордон, апелянт не міг добровільно виконати відповідний обов`язок.
Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги про нібито порушення позивачем встановленого законом строку звернення до суду, то колегія судів зазначає наступне.
Строк звернення до адміністративного суду визначено ст.122 КАС України, за змістом ч.ч.1,2 якої, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Так, для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. 
Згідно з ч.1 ст.289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Частинами 11-13 ст.289 КАС України передбачено те, що строк затримання іноземців та осіб    без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Отже, нормами чинного законодавства передбачено, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця чи особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та (або) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.
З наведеного вище вбачається, що інформація відносно іноземця чи особи без громадянства та документи, які необхідні для його ідентифікації мають бути надані саме з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства.
При цьому, в розумінні ч.13 ст.289 КАС України, лише у випадку, коли відповідні документи для ідентифікації іноземця були отримані від країни громадянської належності іноземця, їх наявність може свідчити про відсутність умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи.
У відповідності до п.1 розділу VІ Інструкції №353/271/150, якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З вказаною вище метою, до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити стосовно його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Разом з цим, положеннями п.6 цієї Інструкції регламентовано, що строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.
Проте, у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.
Одночасно також варто зазначити й про те, що мета, з якою ОСОБА_1 було затримано, чітко зазначена в рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.07.2020р. у справі №308/7258/20, а саме, останній був затриманий «з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України».
Як вже зазначалося вище, на виконання вказаного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.07.2020р. у справі №308/7258/20, відповідач був поміщений до ДУ «Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України», та в подальшому був переміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».
В подальшому, як свідчать матеріали справи, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021р. у справі №743/44/21 строк затримання відповідача було продовжено на 6 (шість) місяців, т.б. до 21.07.2021р.
Далі, т.б. 20.07.2020р., Ріпкинським районним судом Чернігівської області прийнято рішення у справі №743/844/21, яким строк затримання відповідача з метою ідентифікації - продовжено ще на 6 (шість) місяців, т.б. до 21.01.2022р.
Окрім того, з матеріалів даної справи вбачається, що позивачем вживались певні заходи з метою ідентифікації відповідача, а саме, надсилалися запити до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща через Посольство України в Республіці Польща та Департамент консульської служби МЗС України, а також направлялася копія паспорта громадянина Народної Республіки Бангладеш, наданої відповідачем, однак документи на повернення з метою підготовки відповідних документів для подальшого видворення відповідача до цього часу так і не надійшли.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі застосування «процедури реадмісії» іноземця у випадках, передбачених міжнародними договорами України про реадмісію, посвідчення особи на повернення видається територіальними органами ДМС після надходження від держави, до якої надсилається запит про реадмісію, відповідного погодження, що, у свою чергу, передбачено «Правилами оформлення і видачі посвідчення особи на повернення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014р. №394).
Разом із тим, поза межами процедури реадмісії, органи ДМС не наділені повноваженнями щодо видачі посвідчення особи на повернення іноземцям, та відповідні посвідчення (свідоцтва) на повернення мають видаватись уповноваженим органом іноземної держави (консульством).
Наведене свідчить про необґрунтованість твердження відповідача щодо пропуску позивачем встановленого ст.122 КАС України строку звернення до суду, оскільки останнім здійснювались відповідні заходи з метою ідентифікації відповідача та уточнення його установчих даних шляхом реалізації своїх повноважень у спосіб, визначений законодавством.
У зв`язку з тривалою відсутністю відповіді від Посольства Народної Республіки Бангладеш на неодноразові звернення позивача, відсутності у відповідача документа, який дає право на виїзд з України, колегія суддів дійшла висновку про те, що забезпечити процедуру видворення ОСОБА_1 за межі території України, який незаконно перебував в Україні, до 09.12.2021р. (документування особи відповідача свідоцтвом на повернення до країни походження №19.01.4801.401.47.006.16/94) фактично не видавалося за можливе. 
Поряд із тим, позивач звернувся до суду з даним позовом 16.12.2021р., тобто з дотриманням строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 . 
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 21.01.2022р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          О.О. Димерлій 

                                                                                                                    В.О. Скрипченко