ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 480/3477/20
адміністративне провадження № К/9901/8873/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою   ОСОБА_1 , подану його адвокатом Мазнєвою Світланою Григорівною,
на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року (головуючий суддя - Воловик С.В.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року (головуючий суддя - Бартош Н.С., судді: Подобайло З.Г., Григоров А.М.) 
у справі № 480/3477/20 
за позовом ОСОБА_1 
до Сумської обласної прокуратури 
про визнання протиправним та скасування пункту наказу.
I. РУХ СПРАВИ:    
1.  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати пункт 16 наказу № 91 від 27 квітня 2020 року «Про преміювання»;
- стягнути з відповідача 15 855, 03 грн премії, що складає 75% місячної заробітної плати керівника Роменської місцевої прокуратури за квітень 2020 року.
2. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру», премія є складовою заробітної плати прокурора, підстави і порядок виплати якої регулюється Положенням про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затвердженим Наказом Генерального прокурора України №234 від 09 серпня 2017 року (далі - Положення №234). За змістом вказаного Положення №234, для невиплати працівнику місцевої прокуратури премії, мають фактично існувати підстави, визначені у пунктах 7 та 9 розділу І, і ці підстави мають бути вказані у рапорті першого заступника або заступника керівника прокуратури Сумської області, які згідно з розподілом обов`язків відповідають за організацію бухгалтерських служб. Разом з тим, оскільки рапорт заступника прокурора Сумської області Плескача О.Ю. не містить жодної зазначеної у пунктах 7 та 9 розділу І Положення №234 підстави для позбавлення премії, спірний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.
3. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
4. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
5. Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі наказу №687 від              30 листопада 2015 року позивач перебуває на посаді керівника Роменської місцевої прокуратури.
7. 22 квітня 2020 року заступником прокурора області Плескачем О.Ю. прокурору Сумської області поданий рапорт, у якому зазначалось про недоліки роботи керівника Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_1 , та пропонувалось зменшити йому розмір премії за квітень 2020 року на 100%. З вказаним рапортом позивача ознайомлено 23 квітня 2020 року.
8. За змістом рапорту, недоліки полягають у тому, що, по-перше, позивач не забезпечив належної організації процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12020200100000017, у зв`язку з чим не були вжиті заходи до продовження строків тримання під вартою, що призвело до звільнення підозрюваного з-під варти та стало наслідком його неприбуття до слідчого для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження; а по-друге, ОСОБА_1 залишив без належного реагування факт не внесення прокурором Лук`яненком Ю.В. апеляційної скарги на вирок Лебединського районного суду Сумської області від       13 листопада 2019 року, в той час, коли цей вирок не відповідав вимогам статей 370, 374 Кримінального процесуального кодексу України та безпідставно скерував до прокуратури області висновок про законність ухваленого вироку.
9. На підставі вказаного рапорту, 27 квітня 2020 року прокурором Сумської області прийнято наказ №91к, згідно з пунктом 16 якого, керівнику Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_1 не виплачено премію за квітень 2020 року.
10. Вважаючи вказаний наказ незаконним, позивач звернувся з позовом до суду.
II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
11. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією   та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
12. Зазначив, що ОСОБА_1 , як керівник місцевої прокуратури, зобов`язаний був забезпечити дотримання законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020200100000017 від 08 січня 2020 року, в тому числі, забезпечити своєчасне вжиття процесуальним керівником заходів, направлених на продовження строків тримання під вартою підозрюваного, а також оскарження в апеляційному порядку вироку Лебединського районного суду від         13 листопада 2019 року.
13. При цьому, суди наголосили, що преміювання працівників прокуратури є правом керівника, а не його обов`язком, розмір премій встановлюється для кожної особи в індивідуальному порядку, виходячи з рівня виконання нею службових обов`язків та дотримання виконавчої дисципліни.
14. Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків та, з огляду на приписи пункту 6 розділу І Положення № 234, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для невиплати позивачу премії у квітні 2020 року та правомірність оскаржуваного наказу.  
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
15. У касаційній скарзі позивач не погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, вважає їх незаконними і прийнятими з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: пунктів 6, 7 розділу І Положення №234. 
16. Зокрема, скаржник зазначає, що чітке розмежування підстав застосування вказаних норм (пункт 6 розділу І Положення №234) під час зменшення і невиплати премії взагалі (пункт 7 розділу І Положення №234) зумовлюють вирішення питання дискреції роботодавця: при зменшенні премії вказане питання полягає в межах дискреційних повноважень роботодавця, натомість, питання невиплати премії взагалі, унормовано пунктом 7 розділу І Положення №234, тобто перебуває за межами дискреційних повноважень роботодавця, оскільки встановлює виключний перелік обставин для невиплати премії взагалі.
17. Вважає, що оскільки відповідно до спірного наказу вирішено не виплачувати премію взагалі, то регулювання таких правовідносин має відбуватись згідно з пунктом 7 розділу І Положення №234, в якому конкретизовано випадки, коли премія не виплачується. 
18. Також, згідно з пунктом 9 розділу І Положення №234 виплата премій, передбачених пунктом 8 цього розділу не проводиться працівникам, притягнутим до дисциплінарної відповідальності, протягом строку дії дисциплінарного стягнення.
19. У зв`язку з тим, що жодного, з вказаного у пунктах 7, 9 розділу І Положення №234 випадків відносно нього у спірний період, за який невиплачено премію, не існувало, то підстав для прийняття спірного наказу по невиплаті йому премії не було. 
20. Відтак, позивач вказує на протиправність спірного наказу у зв`язку з тим, що такий прийнято не у відповідності до норм матеріального права, що регулюють правовідносини щодо невиплати прокурору премії - пунктів 7, 9 розділу І Положення №234.
21. На думку позивача, зміст пункту 6 розділу І Положення №234 є загальним і встановлює принципи зменшення або невиплати премії, тоді як пункт 7 розділу І Положення №234 є конкретизуючим і встановлює випадки, коли премія не виплачується взагалі. 
22. Позивач вважає, що судами попередніх інстанцій вказані обставини враховані не були, натомість досліджено докази, які не входять у предмет доведення у даній справі, оскільки обставини, що наведені у рапорті заступника прокурора області, що стали підставою для позбавлення премії за спірним наказом, могли бути підставою для зменшення премії (за умови, що ці обставини фактично відповідачем були доведені), а не для її невиплати.           
23. Крім того, зазначає, що наведені у рапорті обставини не відповідають дійсності і не підтверджені доказами, однак, суди попередніх інстанцій наведених обставини не перевірили, матеріали кримінального провадження відповідачем не надавались, судами не витребовувались та не досліджувались.       
24. Внаслідок недоведеності відповідачем факту неналежного виконання ним службових обов`язків, а також порушення порядку прийняття, спірний наказ в частині, що стосується його прав на премію, є протиправним та підлягає скасуванню.
25. У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погоджується з нею, вважає її необґрунтованою, такою, що не містить жодних правових підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень, тому задоволенню не підлягає. 
26. Водночас погодився з висновками оскаржуваних судових рішень.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
27. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
28. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстави оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
29. Предметом спору є правомірність пункту 16 наказу №91 від 27 квітня 2020 року про невиплату керівнику Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_1 премії за квітень 2020 року.
30. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
31. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.  
32. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України, визначаються Законом України "Про прокуратуру".
33. Відповідно до статті 7 вказаного закону, систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
34. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про прокуратуру" перелік та територіальна юрисдикція окружних прокуратур визначається наказом Генерального прокурора. Утворення, реорганізація та ліквідація окружних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.
35. Окружну прокуратуру очолює керівник окружної прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників.
36. Повноваження керівника окружної прокуратури визначені статтею 13 Закону України "Про прокуратуру", згідно з якою, керівник окружної прокуратури:
1) представляє окружну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями;
2) організовує діяльність окружної прокуратури;
3) у десятиденний строк із дня вивільнення посади повідомляє відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, про наявність вакантної або тимчасово вакантної посади у окружній прокуратурі;
4) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів окружної прокуратури;
4-1) призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом;
4-2) контролює ведення та аналіз статистичних даних, організовує вивчення та узагальнення практики застосування законодавства, інформаційно-аналітичне забезпечення прокурорів з метою підвищення якості здійснення ними своїх функцій;
5) виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.
37. Керівник окружної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.
38. Відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
39. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
40. Так, конкретні умови, порядок та розміри преміювання визначаються Положенням №234.
41. Відповідно до пункту 2 розділу І Положення №234 преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
42. Згідно з пунктом 4 розділу І Положення №234 розмір премій визначається відповідно до об`єктивної оцінки роботи працівника, члена Комісії та їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до посадового окладу або місячної заробітної плати працівника (крім доплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та за виконання обов`язків тимчасово відсутнього керівника) і члена Комісії.
43. У разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань, погіршення ефективності роботи і порушення трудової дисципліни премія виплачується в меншому розмірі або не виплачується взагалі (пункт 6 розділу І Положення №234).
44. Також, підстави для невиплати премії встановлені і в пункті 7 розділу І Положення №234, відповідно до якого, премія не виплачується працівникам: за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення; за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати; на час відсторонення від посади в порядку, передбаченому статтями 154 - 158 Кримінального процесуального кодексу України; на час відсторонення від виконання службових повноважень у порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання корупції"; при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".
45. Загальні критерії оцінки роботи працівників визначені пунктом 10 розділу І Положення №234. До таких критеріїв належать: сумлінне виконання службових обов`язків; своєчасне та якісне виконання завдань і доручень керівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; дотримання трудової дисципліни.
46. Отже, зміст вказаних норм, дає підстави для висновку, що премія є частиною заробітної плати прокурора і підлягає виплаті щомісяця у встановленому розмірі та порядку, з урахуванням критеріїв оцінки роботи.
47. При цьому, якщо за наслідками оцінки з`ясовується несвоєчасне / неякісне виконання завдань, зокрема, несумлінне виконання службових обов`язків, а також погіршення ефективності роботи або порушення трудової дисципліни, уповноважена особа може зменшити розмір премії чи прийняти рішення про її невиплату взагалі.
48. Як встановлено судами, підставою для прийняття рішення про невиплату позивачу премії у квітні 2020 року, слугував рапорт заступника прокурора області Плескача О.Ю., відповідно до якого в обґрунтування пропозиції щодо невиплати премії зазначено про незабезпечення позивачем належної організації процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12020200100000017 від 08 січня 2020 року, про що свідчить невжиття заходів до продовження строків тримання під вартою підозрюваного та, як наслідок, його звільнення і не прибуття до слідчого для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження; а також, про направлення безпідставного висновку стосовно законності ухваленого вироку, в той час, коли цей вирок був скасований судом апеляційної інстанції у зв`язку з його невідповідністю статтям 370, 374 Кримінального процесуального кодексу України.
49. Відповідно до пункту 1 розділу IV Порядку організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні, затвердженому Наказом Генеральної прокуратури України №51 від 28 березня 2019 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2019 року за №363/33334, нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування забезпечують, зокрема, керівники регіональних, місцевих, прокуратур відповідно до компетенції, їх перші заступники та заступники згідно з розподілом обов`язків.
50. Згідно з пунктом 1 розділу V вказаного Порядку, діяльність прокурорів у судовому провадженні відповідно до компетенції організовують керівники прокуратур усіх рівнів, їх перші заступники та заступники, керівники самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України, прокуратур регіонального рівня, їх заступники та підпорядковані прокурори, а також прокурори, яких визначено керівниками групи прокурорів у кримінальному провадженні.
51. Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до наказів про розподіл обов`язків між працівниками Роменської місцевої прокуратури, вбачається, що організація діяльності прокурорів у кримінальному провадженні, нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, так само, як і організація процесуального керівництва досудовим розслідуванням, участь у судовому провадженні та забезпечення оскарження судових рішень щодо кримінальних правопорушень, віднесені до обов`язків позивача.
52. Отже, на виконання вказаних норм, ОСОБА_1 , як керівник місцевої прокуратури, зобов`язаний був забезпечити дотримання законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020200100000017 від 08 січня 2020 року, в тому числі, забезпечити своєчасне вжиття процесуальним керівником заходів, направлених на продовження строків тримання під вартою підозрюваного, а також оскарження в апеляційному порядку вироку Лебединського районного суду від 13 листопада 2019 року.
53. При цьому, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що преміювання працівників прокуратури є правом керівника, а не його обов`язком, розмір премій встановлюється для кожної особи в індивідуальному порядку, виходячи з рівня виконання нею службових обов`язків та дотримання виконавчої дисципліни.
54. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі №825/1568/17.
55. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано не взяли до уваги доводи позивача про те, що перелік підстав для невиплати премії визначений пунктом 7 розділу І згаданого Положення №234, є вичерпним, оскільки ця норма встановлює безумовні випадки коли премія не виплачується. Водночас, пункт 6 розділу І Положення № 234 встановлює випадки, коли премія може бути як зменшена частково, так і взагалі не виплачуватись.
56. Також, не знайшли свого підтвердження посилання скаржника на порушення відповідачем встановленого порядку преміювання, оскільки матеріалами справи підтверджено, що вмотивований рапорт заступника прокурора області з пропозицією невиплати премії, подавався в межах компетенції, був погоджений з прокурором Сумської області та доведений до відома ОСОБА_1 , що узгоджується з приписами пунктів 3, 4 розділу ІІ Положення.
57. Таким чином, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків та, з огляду на приписи пункту 6 розділу І Положення№234, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для невиплати премії у квітні 2020 року.   
58. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів.
59. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що обґрунтування касаційної скарги позивача аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі і зводиться виключно до незгоди з оцінкою, наданою судами повно і всебічно встановленим обставинам справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, скаржником не зазначено. Фактично позивач у касаційній скарзі просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановлених частиною першою статті 341 КАС України.
60. Що стосується інших доводів та міркувань скаржника, викладених в касаційній скарзі, то такі також не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
61. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A;             09 грудня 1994 року, пункт 29).
62. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
63. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
64. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 350, 356 КАС України, Верховний Суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його адвокатом Мазнєвою Світланою Григорівною залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 480/3477/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                                М.В. Білак 

О.А. Губська

О.В. Калашнікова