Номер провадження: 22-ц/813/9010/21 
Номер справи місцевого суду: 520/4502/14-ц
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2021 року про повернення скарги без розгляду по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо порядку звернення стягнення на майно боржника,-
ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою про визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо порядку звернення стягнення на майно боржника, заінтересована особа – Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович. Просила суд зупинити до розгляду скарги передачу на реалізацію квартири АДРЕСА_1 по виконавчому провадженню №63751316, визнати дію приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. вчиненя 17.03.2021 р. про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №63751316, незаконною, скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. від 17.03.2021 р. про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання ОСОБА_2 для участі у виконавчому провадженні №63751316 (а.с.1-3).
27 квітня 2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа – Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо порядку звернення стягнення на майно боржника повернуто без розгляду (а.с.12-13).
Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 11 червня 2021 року подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права наголошує, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню. Зокрема, апелянт наголошує на тому, що розділом VII ЦПК України не передбачено підстав та порядку повернення без розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного виконавця, а ч.4 ст.183 ЦПК України не передбачає можливості повернення без розгляду саме скарги, а поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення). Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є завідомо неправосудною, створює штучні, навмисні, незаконні перешкоди скаржнику у реалізації нею права на звернення до правосуддя. Тому, просить суд ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2021 року у справі №250/4502/14-ц за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо порядку звернення стягнення на майно боржника скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу №520/4502/14-ц за скаргою ОСОБА_1 заінтересована особа – Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо порядку звернення стягнення на майно боржника для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.16-21).
30 червня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи (а.с.34-36).
У судове засідання, призначене на 23 грудня 2021 року о 14 год 00 хв сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Повертаючи скаргу ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження), а саме: заінтересованій особі та стягувачу, а тому відповідно до вимог ст. 185 ЦПК України позовна заява підлягає поверненню позивачеві.
Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справ, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Суд, повертаючи заявнику скаргу на дії державного виконавця застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно                     у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
З огляду на викладене, суд, у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, адже судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на доступ до суду.
Тому, виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення скарги, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2021 року про повернення скарги без розгляду - задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2021 року- скасувати та матеріали справи за скаргою ОСОБА_1 заінтересована особа – Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо порядку звернення стягнення на майно боржника - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складений 29.12.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду                   Т.В. Цюра

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева