ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року	Львів	Справа № 140/3727/21 пров. № А/857/19986/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                          Бруновської Н.В., Матковської З.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Валюхом В.М. у м. Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 140/3727/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

                                                         В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати заробітної плати за роботу у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні та у нічний час і зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час чергування на акцизному складі  товариства з обмеженою відповідальністю «Біопаливно-енергетична компанія» за адресою: АДРЕСА_1 у період з 05.12.2018 року по 22.11.2019 року, а саме за 649 годин 30 хвилин роботи у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні у подвійному розмірі, а за 680 годин роботи у нічний час у підвищеному розмірі – 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за роботу у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні та у нічний час під час чергування на акцизному складі товариства з обмеженою відповідальністю «Біопаливно-енергетична компанія».
Зобов`язано Головне управління ДФС у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час чергування на акцизному складі товариства з обмеженою відповідальністю «Біопаливно-енергетична компанія» у період з 05 грудня 2018 року по 22 листопада 2019 року, відповідно до графіка чергування працівників Луцького управління Головного управління ДФС у Волинській області, облікових документів щодо фактично відпрацьованого часу під час чергування: за роботу у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні - у подвійному розмірі годинної ставки зверх окладу, за роботу у нічний час - у розмірі 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області судові витрати у сумі 454,00 грн.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що робота у вихідний день може бути компенсована, виключно, за згодою сторін наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі, а спосіб компенсації у вихідний день (надання іншого дня відпочинку чи підвищеної оплати) визначається за згодою сторін, при цьому, для цього потрібне волевиявлення особи. Суд встановив те, що позивач не виявив бажання отримати за роботу у вихідні дні інший день відпочинку, водночас, відповідач їх і не надавав. Тому, альтернативно позивач вправі отримати грошову компенсацію за роботу у вихідні дні, у разі, якщо не висловить бажання отримати день відпочинку.
Крім того, суд першої інстанції вважає, що законодавством про працю дозволено надавати працівнику у якості компенсації за роботу у нічний час лише грошову компенсацію. При цьому, години роботи працівника у нічний час компенсуються самостійно роботодавцем без заяви працівника.
Суд першої інстанції також вказав, що, за роботу у святкові (неробочі) дні та понадурочно, роботодавець не надав позивачу інший день відпочинку чи грошову компенсацію, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що адміністративний позов належить задовольнити частково, шляхом визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача виплатити позивачу заробітну плату за роботу у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні - у подвійному розмірі годинної ставки зверх окладу, за роботу у нічний час - у розмірі 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час за у період чергування позивача на акцизному складі з 05 грудня 2018 року по 22 листопада 2019 року.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову. 
У обґрунтування апеляційних вимог, відповідача зазначає те, що суд першої інстанції не дослідив питання строку звернення до суду, а також неправильно вирішив питання про заміну відповідача у справі, оскільки, на думку відповідача, правонаступником усіх прав та обов`язків, відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», є Головне управління ДПС у Волинській області . 
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 05.12.2018 року по 22.11.2019 року проходив державну службу на посаді заступника начальника відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Луцького управління Головного управління ДФС у Волинській області.
У період роботи на займаній посаді позивач був залучений до чергування на акцизному складі ТзОВ «Біопаливно-енергетична компанія» відповідно до наказу Головного управління ДФС у Волинській області від 26.10.2018 року № 3868 (із змінами). 
08.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою у якій просив нарахувати та виплатити заробітну плату за час чергування на акцизному складі  ТзОВ «Біопаливно-енергетична компанія» за адресою: АДРЕСА_1 у період з 05.12.2018 року по 22.11.2019 року, а саме за роботу у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні у подвійному розмірі, а у нічний час у підвищеному розмірі – 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.
Листом № 14/Д/03-20-05-02-25 від 21.01.2020 року Головне управління ДФС у Волинській області повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав щодо нарахування та виплати заробітної плати за відпрацьовані години у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час, оскільки, за роботу в окремі з них, позивач отримав дні відпочинку, а за решту відпрацьованих годин позивач не скористався правом на отримання днів відпочинку у встановлений законодавством термін.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до частини 1 та 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оцінюючи доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду.
Приписами частини 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
При цьому, частиною 3 статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Спір у цій справі стосується виплати заробітної плати у надурочний час, у святкові, неробочі і вихідні дні, а також за роботу у нічний час.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» № 1774-VIII, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що норми оплати праці за роботу в надурочний час, у святкові, неробочі та вихідні дні, у нічний час встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Отже, вказані вище види оплати праці позивача є складовими заробітної плати, а тому, звернення до суду про їх виплату, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежується будь-яким строком. 
Виходячи із таких міркувань, твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом є безпідставним.
Оцінюючи доводи відповідача, щодо заміни відповідача у справі, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Апеляційний суд встановив те, що позивач на час виникнення спірних правовідносин проходив державну службу на посаді заступника начальника відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Луцького управління Головного управління ДФС у Волинській області.
Також апеляційний суд встановив, що станом на цей час Головне управління ДФС у Волинській області не припинило свою діяльність та перебуває у стані припинення.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що підстав для заміни відповідача немає.
Отже, розглядаючи адміністративний позов та переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції та не виправдовують дій відповідача у спірних правовідносинах, а тому суд першої інстанції, з дотримання норм матеріального та процесуального права, вірно розцінив поведінку відповідача як не правомірну.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції, щодо підставності нарахування позивачу компенсації за роботу у надурочний час, святкові, неробочі і вихідні дні та у нічний час, відповідач не заперечує, у зв`язку з чим  апеляційний суд не знаходить правових підстав для їх перегляду. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року в справі № 140/3727/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська  	
Постанова складена 04.02.2022 року