П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 р. Категорія 106030000	м.Одеса	Справа № 400/4314/21	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки нарахування та виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 25.05.2018 р. по 14.05.2021 р.; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки нарахування та виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 25.05.2018 р. по 14.05.2021 р. з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням; визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 20.07.2016 р. по 14.05.2021 р.; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 20.07.2016 р. по 14.05.2021 р., мотивуючи його тим, що звільнений з військової служби 24.05.2018 р. При звільненні відповідачем не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 20.07.2016 р. по 28.02.2018 р. Рішенням суду від 05.10.2020 р. по справі № 400/2291/20 визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано його нарахувати та виплатити індексація грошового забезпечення за період з 20.07.2016 р. по 28.02.2018 р. Лише 21.05.2021 р. на рахунок позивача надійшли кошти в сумі 21292,85 грн. Позивач вважає, що одночасно з виплатою грошової компенсації відповідач повинен був нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.  116,  117 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України). Крім того, відповідач повинен був нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації, як це передбачено  Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"  (далі - Закон № 2050).
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки нарахування та виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 25.05.2018 р. по 14.05.2021 р. Зобов`язано Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки нарахування та виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 25.05.2018 р. по 14.05.2021 р. у сумі 21 292, 85 (двадцять одна тисяча двісті дев`яносто дві) грн. 85 коп. У задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 20.07.2016 р. по 14.05.2021 р.; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 20.07.2016 р. по 14.05.2021 р. - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував, що розрахунок і виплата належних позивачу при звільненні сум ним не оскаржувались. Оскільки був відсутній спір щодо розміру належних до виплати при звільненні сум, підстави для застосування до спірних правовідносин  ст. 117 КЗпП України  відсутні. Спірні правовідносини виникли вже після звільнення позивача. Для виплати компенсації втрати частини доходів також підстави відсутні. Апелянт наголошує на тому, що сума до виплати як компенсація втрати частини доходів буде значно більшою, ніж виплачена за рішенням суду індексації грошового забезпечення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Миколаївському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки з 20.07.2016 р. по 24.05.2018 р. (а. с. 13-16).
Індексацію грошового забезпечення позивачу при звільненні виплачено не було, у зв`язку з чи він 29.05.2020 р. звернувся до відповідача з відповідним запитом (а. с. 17). 
При цьому запит не містив клопотання/вимоги про виплату індексації, а лише повідомити про виплачу чи невиплату та причини невиплати.
16.06.2020 р. позивач подав позов до суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 р. по справі № 400/2291/20 позов задоволено, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 20.07.2016 р. по 28.02.2018 р.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020 р. апеляційну скаргу повернуто апелянту і з цієї дати рішення суду набрало законної сили.
14.05.2021 р. на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 21292,85 грн на виконання рішення суду (а. с. 23).
Не погоджуючись із затримкою виплати, позивач звернувся до суду.
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене    ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо. Водночас, чинними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Приписами  ст. 116 КЗпП України  встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У відповідності до  ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.  116  та ст.  117 КЗпП України  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.12.2020 р. по справі № 340/401/20.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  ст. 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч. 1  ст. 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  ст. 117 КЗпП України  стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  ст. 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1  ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене    ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. у справі № 810/451/17.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції щодо наявності права у позивача на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби. Строк затримки розрахунку з 25.05.2018 р. по 14.05.2021 р. позивачем встановлено вірно.
Водночас позивач не розрахував належну до виплати суму середнього заробітку.
Проте, як зазначено в постанові Верховного Суду від 24.12.2020 р. по справі № 340/401/20, суд має визначити розмір середнього заробітку та встановити час затримки розрахунку.
Щодо суми середнього заробітку суд виходить з того, що встановлений  ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 711/4010/13.
З огляду на викладене, суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  ст. 117 КЗпП України, з огляду на таке: - позивача виключено зі списків особового складу 24.05.2018 р. На момент звільнення позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку; - вперше з питання виплати індексації грошового забезпечення позивач звернувся до відповідача 29.05.2020 р., тобто через два роки з дати звільнення, а до суду - 16.06.2020 р.; - між сторонами існував спір щодо виплати індексації, який вирішений судом і рішення набрало законної сили 24.12.2020 р., а виплата здійснена 14.05.2021 р.; - тривалий строк невиплати грошової компенсації викликаний не умисними діями відповідача, а відсутністю належного фінансування, відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів; - розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, обчислений майже за три роки, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням, буде значно перевищувати суму виплаченої індексації.
З огляду на вказані обставини, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі, що дорівнює розміру виплаченої несвоєчасно індексації грошового забезпечення, тобто 21 292, 85 грн.
Таким чином, позов у цій частині належить задовольнити частково.
Щодо позовних вимог в частині компенсації втрати частини доходів суд виходить з того, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані № 2050 та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159  (далі - Порядок № 159).
Відповідно до  ст. 1 Закону № 2050  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 вказаного Закону  зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому  Законі  слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно зі  ст. 3 Закону № 2050  сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 4 Закону № 2050 визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Норми аналогічного змісту містяться також у Порядку № 159.
Відповідно до  ст. 7 Закону № 2050  відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.
Отже, необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі  Закону № 2050, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 р. по справі № 240/186/20.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач до відповідача з відповідною заявою про виплату грошової компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати не звертався, відповідач у такій виплаті не відмовляв, відтак право позивача ще не було порушено відповідачем і звернення до суду з вимогами про стягнення грошової компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є передчасним.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року по справі № 400/4314/21, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

   суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
   судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.