Ухвала
Іменем  України 
 
01 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 947/19717/21
провадження № 61-2399ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року в справі за позовом  ОСОБА_5 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності та визнання свідоцтв про право на спадщину за законом частково недійсними, 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2021 року  ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до    ОСОБА_1 ,   ОСОБА_4 , у якому просив суд: визнати право власності ОСОБА_5  на 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з літ. АА1 - житловий будинок, загальною площею 151, 6 кв. м, у тому числі житловою площею 75, 8 кв. м, а також господарських будівель та споруд: літ. Б - сарай,  літ.В, Ж - гаражі,  літ.Г - навіс,  літ. Д, Е  -  вбиральні,  1-11  -  мостіння, № 1-4 - огорожа, та розташований на земельній ділянці, площею 599 кв. м; визнати частково недійсним видане 26 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І. І. та зареєстроване у реєстрі за № 654 свідоцтво про право   ОСОБА_1 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері   ОСОБА_7  в частині 1/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним видане 26 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. та зареєстроване у реєстрі за № 654 свідоцтво про право   ОСОБА_4 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері   ОСОБА_7  в частині 1/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року, задоволено заяву представника позивача  ОСОБА_5 - адвоката Прилепського І. А. про забезпечення позову. 
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме - 4/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Задовольняючи заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що є всі підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, право власності на яке оскаржується.
Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 23 грудня 2021 року вказав, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду на користь позивача.
Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що накладення арешту на нерухоме майноє співмірним із заявленими позовними вимогами, а обраний позивачем вид забезпечення є тимчасовим і в разі вирішення між сторонами спору може бути скасованийсудом.
У лютому 2022 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга      ОСОБА_1 , у якій вона, посилаючись на неправильне застосуваннясудами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київськогорайонного суду м. Одесивід 02 липня 2021 року та постанову Одеськогоапеляційного суду від 23 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.   
Свої вимоги заявник обґрунтовує порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявність обставин, які б свідчили про те, що в разі невжиття заходів забезпечення позову можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, а також не здійснено оцінку співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам.
За приписамичастини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, заявленим позовним вимогам.
При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказала наступне:«Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
З огляду на те, що між сторонами справи виник спір з приводу майнових правна частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою:АДРЕСА_1 , який складається з літ. АА1 - житловий будинок, загальною площею 151, 6 кв. м, у тому числі, житловою площею 75, 8 кв. м, а також господарських будівель та споруд: літ. Б - сарай, літ. В, Ж - гаражі, літ. Г - навіс, літ. Д, Е - вбиральні, 1-11 -мостіння, № 1-4 - огорожа, та розташований на земельній ділянці, площею 599 кв. м, предметом спору є, зокрема, визнанняправа власності на частину цьогожитлового будинку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 4/5 частини вказаного майна. 
Крім того, доводам касаційної скарги стосовно відсутності доказів на підтвердження можливостіутруднення виконання рішення суду, а також стосовно співмірності обраного позивачем заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами надана належна оцінка судом апеляційної інстанції.
При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову суди здійснили оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням обсягу позовних вимог, становища спірного нерухомого майна, існування реальноїзагрози невиконання можливого рішення суду на користь позивача в разі невжиття таких заходів та дійшли вірного висновку про забезпечення позову.
Усі інші доводи, якими ОСОБА_1  обґрунтовує касаційну скаргу, не можуть слугувати підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на незгоді заявника з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до переоцінки судом доказів, що згідно звимогами статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 394, 406 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року в справі за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності та визнання свідоцтв про право на спадщину за законом частково недійсними відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко