Постанова
Іменем України
 
22 грудня 2021 року
місто Київ
 
справа № 483/1615/20
провадження № 61-2803св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство Очаківської міської ради «Очаків-сервіс»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2020 року у складі судді Казанлі Л. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякова Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду із позовом про поновлення строку звернення до суду з позовом, визнання відмови у прийнятті на роботу незаконною та зобов`язання директора Комунального підприємства Очаківської міської ради «Очаків-сервіс» (далі - КП ОМР «ОС») прийняти його на роботу на посаду комірника дільниці водопровідних мереж цього підприємства і укласти з ним трудовий договір, починаючи з 29 липня 2019 року, з повною виплатою заробітної плати за весь період вимушеного прогулу.
Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 26 липня 2019 року, з метою укладення трудового договору, він написав заяву на ім`я директора КП ОМР «ОС» про прийняття його на роботу на вакантну посаду комірника дільниці водопровідних мереж з 29 липня 2019 року. Однак після проведення співбесіди йому письмово відмовлено в прийнятті на роботу. Після цього, 07 серпня 2019 року він подав іншу заяву про прийняття на роботу на це ж підприємство на посаду оператора хлораторної установки, на що отримав відповідь, що він має надати необхідні документи. На його вимогу, 13 серпня 2019 року отримав відповідь, що посада оператора хлораторної установки скорочена. Позивач зазначав, що йому було умисно, незаконно та безпідставно відмовлено в працевлаштуванні. Він має відповідну кваліфікацію та досвід роботи на посаді керівника аналогічного підприємства на тих же основних засадах виробництва, а незаконну відмову в прийнятті його на роботу вважав грубим порушенням законодавства про працю.
Стислий виклад заперечень відповідача та третіх осіб
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, посилався на те, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених ним обставин щодо незаконної відмови в прийнятті на роботу, як і не доведено, що відповідачем були порушені норми чинного законодавства про працю під час процедури прийняття його на роботу. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що позивачу, після співбесіди, відмовлено у прийнятті на посаду комірника водопровідних мереж через відсутність у нього навиків роботи в бухгалтерській програмі «1С:Бухгалтерія», що передбачено посадовою інструкцією комірника № 36, затвердженою наказом КП ОМР «ОС» від 30 листопада 2018 року № 2 (далі - Інструкція»). Так, пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що комірник зобов`язаний обліковувати наявні на складі матеріальні цінності і звітну документацію про їх рух та вносити їх до бухгалтерської програми «1С:Бухгалтерія» з розбивкою по рахункам та видам матеріальних цінностей, видачу матеріальних цінностей здійснювати в програмі «1С:Бухгалтерія» підзвітним особам за первинними документами.
Доказів того, що позивач володіє навиками роботи в зазначеній бухгалтерській програмі позивач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Саме лише посилання ОСОБА_1 на те, що він, займаючи керівні посади інших комунальних підприємств, особисто брав активну участь у прийнятті зазначеної програми для застосування у професійній діяльності комунального підприємства і на підставі цього мав навики роботи з цією програмою, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчать про володіння позивачем такими навиками роботи з бухгалтерською програмою «1С:Бухгалтерія» та не підтверджені доказами.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 18 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Як підстави оскарження заявник визначив неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 607/16424/18 
(провадження № 61-10757св19), який сформовано у подібних правовідносинах, відмінним є лише те, що позивач звернувся безпосередньо до роботодавця із заявою про працевлаштування, натомість у справі, у якій правовий висновок викладено Верховним Судом, працівник був направлений до роботодавця Центром зайнятості. На переконання заявника, така відмінність не впливає на визначення подібності цих справ, оскільки стосується правовідносин із роботодавцем, а саме питання працевлаштування. Суди не надали належної оцінки доказам та дійшли безпідставного висновку про відмову у позові.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскільки вона не містить доводів, які би доводили незаконність судових рішень.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у 1995 році позивач закінчив Воронезьке вище авіаційне інженерне училище за спеціальністю «командне тактичне тилове забезпечення авіації», у зв`язку з чим йому присвоєна кваліфікація інженер з експлуатації автомобільної техніки.
З 25 січня 2012 року до 30 квітня 2012 року ОСОБА_1 переведений на посаду заступника начальника Комунального підприємства «Очаківводоканал» (далі - КП «Очаківводоканал»). З 01 березня 2012 року призначений виконуючим обов`язки директора КП «Очаківводоканал», а з 07 серпня 2012 року затверджений на посаду директора КП «Очаківводоканал».
26 липня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву до КП ОМР «ОС» про прийняття його на вакантну посаду комірника дільниці водопровідних мереж з 29 липня 2019 року. Зазначена заява не містить додатків.
За змістом службової записки інспектора кадрів КП ОМР «ОС» Федорової Т. Я. від 26 липня 2019 року ОСОБА_1 на її пропозицію, окрім заяви, не надав потрібні документи відповідно до вимог частини другої статті 24 КЗпП України.
Згідно із відповіддю від 29 липня 2019 року № 242 КП ОМР «ОC» позивачеві за результатами співбесіди відмовлено у прийнятті на роботу.
Після цього, 07 серпня 2019 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до відповідача із заявою про прийняття його на вакантну посаду оператора хлораторної установки з 08 серпня 2019 року.
Судом установлено, що зазначену посаду було скорочено, про що позивачу було повідомлено.
Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що комірник зобов`язаний обліковувати наявні на складі матеріальні цінності і звітну документацію про їх рух та вносити їх до бухгалтерської програми «1С:Бухгалтерія» з розбивкою за рахунками та видами матеріальних цінностей, видачу матеріальних цінностей здійснювати в програмі «1С:Бухгалтерія» підзвітним особам за первинними документами.
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до директора КП ОМР «ОC» Ткаченка І. Д. про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною та зобов`язання укласти трудовий договір.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що розгляд справи з неналежним відповідачем позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості позовних вимог по суті спору.
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2020 року повернуто як неподану.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
За правилом статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, яких в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо).
Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що згідно із Інструкцією комірник зобов`язаний обліковувати наявні на складі матеріальні цінності і звітну документацію про їх рух та вносити їх до бухгалтерської програми «1С:Бухгалтерія» з розбивкою за рахунками та видами матеріальних цінностей, видачу матеріальних цінностей здійснювати в програмі «1С:Бухгалтерія» підзвітним особам за первинними документами.
Водночас позивачем не надано належних доказів того, що він володіє навичками роботи в зазначеній бухгалтерській програмі ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Крім того, позивачем не доведено і суди не встановили, що відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_1 була пов`язана із дискримінаційною ознакою.
Щодо посилання у касаційній скарзі на те, що оскаржувані рішення не відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 607/16424/18 (провадження 
№ 61-10757св19), Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на різні фактичні обставини справ. У цій справі суд зазначив, що «саме по собі направлення з центру зайнятості не породжувало обов`язковість прийняття позивача на посаду фельд`єгера. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням зазначених норм трудового законодавства, правильно надавши оцінку встановленим обставинам у цій справі, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки укладення трудового договору із позивачем потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі».
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за потрібне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        О. В. Ступак