ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6080/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 січня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді          Оксененка О.М.,
суддів:          Лічевецького І.О.,
 Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК Енергомир» до Головного управління ДПС у Київській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛК   Енергомир» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.07.2019 №0022181414 та №0022191414.
Позов обґрунтовано тим, що позивачем подано всі первинні бухгалтерські документи, які вказують на здійснення господарських операцій, в результаті яких позивачем були придбанні товарно   матеріальні цінності в асортименті, а також первинні бухгалтерські документи та договори, на підставі яких було здійснено оплату придбаного товару. Крім того, наявними у позивача документами підтверджується, що придбані товари були використанні при здійсненні своєї господарської діяльності.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року позовні вимоги -  задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 30.07.2019 №0022181414 та № 0022191414.
Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час проведення перевірки позивачем не було надано документів у повному обсязі на запит контролюючого органу.
На думку апелянта, з огляду на відсутність трудових ресурсів, фізичних та технічних можливостей щодо виконання господарських операцій, відсутність декларування та здійснення імпортних операцій, відсутність відокремлених підрозділів та філій, основних фондів та потужностей у ТОВ «Сосікко», вказане свідчить про безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що господарські операції з ТОВ «Виробничо-будівельне підприємство «Євробуд» також носять нереальний характер, так як надані товарно-транспортні накладні на зазначені операції були оформлені неналежним чином, до того ж, не було надано повний комплект перевізних документів, що свідчать про оформлення операцій, які не носять настання юридичних наслідків. 
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, наказу від 18.02.2019 №315 посадовими особами відповідача було проведено документальну виїзну перевірку ТОВ «ЛК Енергомир» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Сосікко» за період з 01.07.2018 по 31.07.2018, та ТОВ «Виробничо-будівельне підприємство «Євробуд» за період діяльності з 01.08.2018 по 31.08.2018.
За результатами проведеної перевірки податковим органом складено акт від 04.06.2019 № 447/10-36-14-14/34321228 про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК Енергомир».
Як вбачається з даного акту перевірки, Головним управління ДФС у Київській області встановлено такі порушення: п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 статті 198 та п. 201.1, п. 201.4, ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 334 981 грн, в тому числі: за липень 2018 року в сумі 8   920 грн, за серпень 2018 року в сумі 326   061 грн.
За наслідками встановлених порушень та на підставі акту перевірки від 04.06.2019 №447/10-36-14-14/34321228 були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення: 
- №0022181414 від 30.07.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податку на додану вартість на суму 502   472,00 грн;
- № 0022191414 від 30.07.2019, за яким до позивача застосовано   штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на суму 510,00 грн.
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності підстав для включення сум з придбання наведених товарів до податкового кредиту та завищення суми від`ємного значення до суду надано не було, тому наявні підстави для скасування податкових повідомлень-рішень.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.
За пп. 14.1.27 п. 14.1 статті 14 ПК України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно п. 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
У силу вимог пп.14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України - податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.
Підпунктом «а» п. 198.1, п.198.2, п.198.3 статті 198 ПК України закріплено право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.
Відповідно до вимог п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Пунктом 200.2 ст. 200 ПК України визначено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.
У силу вимог п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.
Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України - податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Відповідно до статті 1 вказаного Закону - первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно зі статтею 9 вказаного Закону - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документа не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Таким чином, оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, які пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податку, а також відповідають змісту й обсягу, відображеному в укладених платником податку договорах та складених на їх підставі первинних документах, тому у разі якщо певна господарська операція не здійснювалась, визначення податкового кредиту було б безпідставним і сума ПДВ не підлягала би відшкодуванню з бюджету, незважаючи на наявність у платника податку (позивача у справі) податкової накладної, а також доказів сплати постачальнику сум ПДВ у складі вартості товару.
Як свідчать матеріали справи, у перевіряємому періоді між позивачем та ТОВ «Стрепскомпані» (код ЄДРПОУ 41987206, правонаступником якого на час перевірки стало ТОВ «Сосікко») було укладено договір поставки від 18.07.2018 №1807-18, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити покупцю товар, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити цей товар, а саме: труба поліетиленова PE 80 SDR   11(0,6 МПа) зовнішній діаметр 110 мм.
Відповідно до умов вказаного договору вид, номенклатура, асортимент, кількість та вартість товару може визначатись сторонами відповідно до погоджених заявок на поставку та/або рахунків-фактур, видаткових накладних, товаро-транспортних накладних, актів прийому-передачі товару, підписаних представниками сторін (п. 1.3 договору).
Згідно п. 3.1 вказаного договору розрахунок та товар покупцем здійснюється шляхом зарахування коштів на поточний рахунок постачальника, який вказаний в договорі та/або в рахунок-фактурі на умовах: протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.
Пунктом 2.1 договору визначено, що місце поставки товару може бути визначено сторонами в специфікаціях та/або в заявках на поставку товара погоджених постачальником. Якщо сторони не визначили в специфікаціях або в заявці місце та умови поставки товару, то місце поставки сторони визначили: склад покупця   Одеська область, Біляєвський район, сільрада Усатівська, вул. Масив 1, 38. 
Як наслідок, на виконання вказаних положень договору поставки, постачальником було поставлено на адресу покупця 19.07.2018 труба поліетиленова PE 80 SDR   11(0,6 МПа), зовнішній діаметр 110 мм у кількості 1065 м на загальну суму 328   624,92 грн, в тому числі податок на додану вартість 54   770,82 грн, та 23.07.2018 труба поліетиленова PE 80 SDR   11(0,6 МПа), зовнішній діаметр 110 мм у кількості 1090м на загальну суму 367   195,92 грн, в тому числі податок на додану вартість 61 199,32 грн, що підтверджується актами приймання передачі від 19.07.2018 та 23.07.2018 відповідно до яких покупець здійснив оплату вказаного товару, що підтверджується платіжними дорученнями № 3292 від 10.08.2018 та № 3318 від 15.08.2018.
При цьому, судо першої інстанції було встановлено, що придбаний товар, а саме:  труба поліетиленова PE 80 SDR 11(0,6 МПа) використанні позивачем у своїй діяльності, зокрема на реконструкцію кабельних ліній 10кВ від КНС-6а і ТП-4129 в районі Дачі Ковалевського у м. Одеса, що підтверджується договором підряду № 13 від 27.07.2018, укладеним між ТОВ «Інфокс» (замовник) та ТОВ «ЛК Енергомир» (підрядник), довідкою про вартість будівельних робіт та витрат по формі № КБ-3; актом приймання виконаних будівельних робіт по формі № КБ-2, підсумковою відомістю ресурсів; розрахунком загальновиробничих витрат, податковими накладними, платіжними дорученнями, з відмітками банку про проведення платежів.
До того ж, у перевіряємому періоді, позивач мав взаємовідносини з ТОВ «ВБП «Євробуд» згідно договору поставки № 2008-18 від 20.08.2018, за умовами якого постачальник зобов`язався в порядку і на умовах визначених договором, поставити та передати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити цей товар, а саме глину бетонітову ПБМГ та колодязі об`ємні залізобетонні із бетону.
Згідно п. 1.3 вказаного договору, вид, номенклатура, асортимент, кількість та вартість товару може визначатись сторонами відповідно до погоджених заявок на поставку та/або рахунків фактур, видаткових накладних, товаро-транспортних накладних, актів прийому передачі товару, підписаних представниками сторін.
Відповідно до п. 3.1 договору № 2008-18 розрахунок за товар покупцем здійснюється шляхом зарахування коштів на поточний рахунок постачальника, який вказаний в договорі та/або в рахунку-фактурі на умовах: протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.
У даному договорі також визначено, що місце поставки товару може бути визначено сторонами в специфікаціях та/або в заявках на поставку товара погоджених постачальником. Якщо сторони не визначили в специфікаціях або в заявці місце та умови поставки товару, то місце поставки сторони визначили: склад покупця: Одеська область, Біляєвський район, сільрада Усатівська, вул. Масив 1, 38 (п. 2.1 договору № 2008-18).
У свою чергу, на виконання зазначених положень договору постачальником було постановлено на адресу покупця товар:
1) 16.08.2018 глину бетонітову ПБМГ, у кількості 6 т на загальну суму 101 587,20 грн. в тому числі податок на додану вартість 66   931,20 грн;
2) 17.08.2018 колодязі об`ємні залізобетонні із бетону у кількості 9 кубометрів та глину бетонітову ПБМГ, у кількості 5,5 т на загальну суму 497   505,60 грн, в тому числі податок на додану вартість 82   917,60 грн;
3) 17.08.2018 глину бетонітову ПБМГ, у кількості 6,2 т на загальну суму 144   973,44 грн, в тому числі податок на додану вартість 69   162,24 грн.
Крім того, між сторонами складено відповідні акти приймання-передачі від 16 та 17 серпня 2018 року, в свою чергу покупець здійснив оплату зазначеного товару, що підтверджується платіжними дорученнями № 3393 від 28.08.2018, № 3411 від 30.08.2018 та номер № 3426 від 31.08.2018.
Вказані товари були використанні в своїй діяльності, зокрема:
- на роботи з капітального ремонту тротуарів по вул. Рішельєвській (на ділянці від вул. Ланжеронівської до вул. Успенської), що підтверджується договором субпідряду №01-08-ТР від 01.08.2017, укладеного між ТОВ «Ростдормтрой» та ТОВ «ЛК Енергомир», довідкою про вартість будівельних робіт та витрат по формі № КБ-3; актами приймання виконаних робіт по формі № КБ-2; підсумковими відомостями ресурсів, податковими накладними, платіжними дорученнями з відповідними відмітками банку про проведення платежів;
- на реконструкцію кабельних ліній 10 кВ від КНС-6 і ТП-4129 в районі Дачі Ковалевського м. Одеси, що підтверджується договором підряду № 13 від 27.07.2018 укладеного між ТОВ «Інфокс» (замовник) та ТОВ «ЛК Енергомир» (підрядник), довідкою про вартість будівельних робіт та витрат по формі № КБ-3, актом приймання виконаних будівельних робіт по формі № КБ-2, підсумковою відомістю ресурсів, розрахунком загальновиробничих витрат, податковими накладними, платіжними дорученнями з відповідними відмітками про проведення платежів.
Таким чином, на підтвердження встановленого, позивачем було подано ряд первинної документації, яка підтверджує реальність вищезазначених господарських операцій, а саме: договори поставки, договори підряду, договори субпідряду, податкові накладні, видаткові накладні, рахунки, акти приймання   передачі, платіжні доручення, товаро   транспорті накладні, довідка про вартість виконаних робіт тощо.
Таким чином, дослідивши рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеними контрагентами, судом першої інстанції вірно відзначено, що усі наявні у матеріалах справи документи дають змогу визначити, які саме роботи виконувалися, за якою ціною, між якими контрагентами та надано належні докази використання робіт у власній господарській діяльності позивача та їх обліку.
Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження здійснення господарських операцій вказує на те, що позивач здійснював замовлення товару у ТОВ «Сосікко» та ТОВ «ВБП «Євробуд» для провадження своєї господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.
Крім того, вказані первинні документи оформлені належним чином, містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.
Однак, під час проведення перевірки контролюючий орган дійшов до висновку про відсутність інформації щодо наявності у вказаних контрагентів основних фондів для виконання визначених договорами обов`язків та зазначає про відсутність у контрагентів трудових ресурсів, виробничого обладнання, складських приміщень та інше. 
Крім того, відповідач посилається на невідповідність придбаного контрагентами товариства товару з реалізованим та використаним у своїй діяльності товару, з чого робить висновок про те, що по операціям з постачання товарів лише оформлялись окремі первинні документи з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій та правомірності формування сум податкового кредиту, наслідком чого є отримання по ланцюгу постачання необґрунтованої податкової вигоди у вигляді сум податкового кредиту з податку на додану вартість.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів та матеріально - технічного забезпечення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки інформація про ознаки фіктивної діяльності контрагента (як-то: податковий стан платника податків, відсутність необхідних та достатніх матеріально-технічних ресурсів та персоналу тощо), одержана контролюючим органом з його власних інформаційних систем, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації.
У той же час, всі операції з придбання товарно-матеріальних цінностей та отримання послуг відображені в бухгалтерському обліку та використані в господарській діяльності, що є відповідним доказом фактичного руху активів.
Належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань по спірним операціям, та доказів відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов`язань, відповідачем суду не надано.
При цьому, податковий орган в акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять вказані первинні бухгалтерські документи, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, відсутності в податковій накладній обов`язкових реквізитів.
При цьому, порушення позивачем норм податкового законодавства базується на інформації лише одержаних з власних інформаційних систем податкового органу, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, та може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності фінансово-господарські операції не відбулись.
Колегія суддів звертає увагу на те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.
Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
До того ж, контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).
Отже, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.05.2020 у справі № 826/11267/16, від 02.06.2020 у справі № 620/1024/19, від 30.06.2020 у справі № 440/2/426/19, від 10.07.2020 у справі № 120/4723/18-а, від 17.07.2020 у справі № 804/625/16.
На думку колегії суддів, відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податків права на отримання податкових преференцій, оскільки їх встановлення законодавцем має на меті стимулювання ділової активності учасників торгівельного обороту, що, у свою чергу, передбачає здійснення господарських операцій, що є об`єктом оподаткування, з метою досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не тільки з метою отримання податкової вигоди. Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як здійснення їх з метою отримання податкової вигоди у вигляді витрат та/або податкового кредиту, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податків сум витрат та/або податкового кредиту.
Завідома для платника податків відсутність розумної економічної причини щодо певних витрат при здійсненні господарської операції, як правило, виключає підстави для збільшення у податковому обліку витрат та/або податкового кредиту, оскільки таке у більшості своїй свідчить про відсутність ділової мети у такої господарської операції як притаманної риси господарської діяльності.
Твердження апелянта щодо певних дефектів товарно-транспортних накладних, які б підтверджували транспортування товару зазначеного у видаткових накладних ТОВ «ВБП «Євробуд» товару колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.
Так, товарно-транспортні накладні в операціях з поставки товару не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, тому, за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.
Крім того, певні дефекти в оформленні документів (зокрема відсутність окремих реквізитів або помилки при їх заповненні) не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, обсяг товару, його вартість, тощо, і не повинні розглядатися як підстави для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі реального здійснених господарських операцій.
У той же час, документи на перевезення товарно - матеріальних цінностей не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 804/7153/15.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до частини першої ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.
За таких обставин, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, тому наявні підстави для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя            О.М. Оксененко

Судді                                                                                  І.О. Лічевецький

                                                                                  В.П. Мельничук