КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 756/14451/19                                                                                 Головуючий у І інстанції Андрейчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/3323/2022                                                          Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
09 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О., 
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання недійним договору дарування квартири,
 
УСТАНОВИВ:
 
у жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., про визнання недійсним договору дарування квартири.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 02 квітня 2019 року між ним та його онуком ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за № 644. За цим договором позивач подарував відповідачеві квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 стверджував, що перед укладенням договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року йому було зроблено хірургічну операцію ампутації нижніх кінцівок, після чого він проходив тривале лікування з використанням різноманітних медичних препаратів, зокрема із вмістом наркотичних засобів, унаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент вчинення оспорюваного правочину.
Посилаючись на норму ст. 225 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за № 644.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 рокускасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити його позов.
Так, в доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було повністю з`ясовано обставин щодо відсутності у позивача наміру передавати у власність відповідача безоплатно своє єдине житло; не надано належної оцінки доводам позивача щодо обставин укладення оспорюваного договору, фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором, не враховано похилий вік позивача, стан його здоров'я та безпорадний стан, який став причиною неспроможності позивача розуміти, які насправді документи він підписує. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної правової кваліфікації відносинам сторін, виходячи із фактів , установлених під час розгляду справи та не визначив, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення даного спору.
25.01.2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Осадчої К.О.
З огляду на порушення строку на подання відзиву, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, копія якої була отримана відповідачем 30.12.2021 року, та відсутність поважних причин для поновлення такого строку, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення відзиву без розгляду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Осадча К.О. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на безпідставність її доводів, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є дідом відповідача ОСОБА_2 .
02 квітня 2019 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за № 644, відповідно до ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 93-94).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 як на підставу для задоволення позовних вимог посилався на те, що оспорюваний договір дарування був укладений ним у період його активного лікування після ампутації нижніх кінцівок за допомогою лікарських (в тому числі наркотичних) препаратів, у зв`язку із чим він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення такого виду правочину.
Відмовляючи в задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 не доведено тієї обставини, що на момент укладення ним договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 644, він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам на ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК Українивстановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПКзобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. 
За клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання:
«1. Чи вплинуло на психічний стан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вживання ним медичних препаратів, зокрема із вмістом наркотичних засобів, перед укладенням ним договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 644?
2.Чи міг ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання ним договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 644?»
У висновку судово-психіатричної експертизи від 24 червня 2021 року у справі № 337, складеному експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, зазначено, що прийом ОСОБА_1 медичних препаратів перед укладенням договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року не призвів до виникнення у нього в момент підписання договору розладів психічної діяльності вираженого ступеня, які б позбавляли його в зазначений період здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; на момент підписання договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року ОСОБА_1 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з когнітивними порушеннями та астено-невротичним синдромом (F07.8 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а. с. 206-216).
Оскільки проведеною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених в статті 225 ЦК України, для визнання оспорюваного договору недійсним.
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.
Зважаючи на специфіку правовідносин, передбачених положеннями ст. 225 ЦК України, позивач мав представити суду докази на підтвердження того, що в момент вчинення ним правочину він перебував в такому стані, коли не мігусвідомлювати значення своїх дій та (або) не мігкерувати ними 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні оспорюваного договору він не усвідомлював значення своїх дій та не мігкерувати ними.
Доводи апелянта про те, що судом не було враховано усіх доказів у сукупності, які, на його думку, підтверджують абсолютну неспроможність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій на час укладення договору дарування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Судом також не можуть бути взяті до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було застосовано положення статті 229 ЦК України.
Так, відповідно до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Предметом доказування у даній справі, відповідно до правової підстави позову, визначеної позивачем положеннями статті 225 ЦК України, є саме неспроможність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій на час укладення договору дарування.
Суд першої інстанції розглянув даний спір в межах заявлених позовних вимог та предмету доказування. 
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 3981-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 10  лютого 2021 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                         Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                        Голуб С.А.
 
                                                                                     Писана Т.О.