Дата документу 24.12.2021 Справа № 323/3043/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 323/3043/20                                         Головуючий у 1 інстанції: Гуцал О.П.
№ 22-ц/807/2995/21                                         Суддя-доповідач: Крилова О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Барчунінова К.О. на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» (Турецька республіка), що діє в Україні через Представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював водієм автотранспортного засобу в Представництві «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», сумлінно виконував покладені на нього трудові обов`язки та працював зверх нормовану робочу зміну. З невідомих для позивача причин, йому перестали надавати автотранспортний засіб для виконання покладених на нього трудових обов`язків, але він все одно приходив на роботу та знаходився на роботі до дня звільнення. До того часу, коли позивачу перестали надавати автотранспортний засіб, йому було встановлено робочу зміну з 07-00 години до 19-00 години або з 19-00 години до 07-00 години. Також надавались два вихідних у місяць, але оплата проводилась за 6,5 годин/день та кожна неділя вихідний, що не відповідає дійсності. Після того, як позивачу не надався автотранспортний засіб, він все одно приходив на роботу з понеділка до суботи на 6-50 годину та був на робочому місці до 13-40 години (без обіду) по день звільнення. Наказом від 12 жовтня 2020 року № 4908 про звільнення, позивача звільнено за прогули без поважних причин відповідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Стверджує, що з наказом про звільнення від 12.10.2020 року № 4908 позивача не ознайомлювали, трудову книжку вручили особисто. 
Посилаючись на незаконне звільнення з роботи, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 12.10.2020 року, поновити позивача на роботі водієм автотранспортного засобу, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення рішення. 

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_1  в особі представника адвоката Барчунінова К.О.подав апеляційну скаргу, в якій, просить рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2021 рокускасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника адвоката Барчунінова К.О.зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зазначив, що професія водія автотранспортного засобу не відноситься до шкідливих умов праці та робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня. 
Позивач також стверджує, що висновки суду щодо правомірності дій відповідача зроблені на припущеннях, а не на всебічному та повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач у поданому відзиві зазначив, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують і де-факто не містять обґрунтувань щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди із судовим рішенням, ухваленим по суті заявлених вимог. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.09.2020 р., 19.09.2020 р., 21.09.2020 р., 22.09.2020 р., 23.09.2020 р., 26.09.2020 р., 30.09.2020 р., 02.10.2020 р. уповноваженими особами були складені акти про відсутність на роботі з 13-30 години до 17-00 години ОСОБА_1 без поважних причин у відповідні дні. Окремо на вказаних актах міститься зазначення «Підписати відказався» та підписи осіб, які склали дані акти.
19.09.2020 р., 21.09.2020 р., 22.09.2020 р., 23.09.2020 р., 26.09.2020 р., 30.09.2020 року та 02.10.2020 р. інженером з охорони праці ОСОБА_2 було складено доповідні записки на ім`я голови представництва відповідача, в якій він довів до відома, що водій автотранспортних засобів ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 13-30 до 17-00 години, причину своєї відсутності не повідомив і пояснювальних документів не надав.
На листи, адресовані позивачу, про надання пояснень щодо причин відсутності останнього на робочому місці, ОСОБА_3 відповіді не надав, проти отримання таких листів заперечує.
Наказом голови представництва відповідача №4908 від 12 жовтня 2020 року, водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 звільнено з 12.10.2020 р. за прогули без поважних причин (з 18.09.2020 року по 10.10.2020 року), на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. У наявній в матеріалах справи копії вказаного наказу підпис позивача про ознайомлення з ним відсутній. Натомість, в особовій картці позивача зазначено дату і причину звільнення, яка відповідає наказу про звільнення та наявній його підпис від 12.10.2020 року.
Згідно із записом у Книзі обліку руху трудових книжок представництва відповідача, трудову книжку ОСОБА_1 було отримано 12.10.2020 року, що засвідчено підписом позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено, що позивач систематично був відсутній на роботі та не виконував свої посадові обов`язки. Оскільки причин поважності відсутності на роботі у зазначені дні ОСОБА_1 , окрім доводів щодо іншого розпорядку робочого дня, суду не надано, відповідачем обґрунтовано розцінено такі дії позивача як прогул без поважних причин, а тому у відповідача були правові підстави для звільнення позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно із частиною першою статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Відповідно до частини першої статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни, передбачене положенням частини першої статті 149 КЗпП України, є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Водночас, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19, від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Укрїни, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника (Постанова Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 235/5659/20).
Відповідно до положень частин першої, п`ятої – шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами першою – другою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судова колегія вважає доводи апелянта не переконливими з огляду на наступне.

Доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо безпідставного невіднесення професії водія автотранспортного засобу до шкідливих умов праці та ґрунтування висновків суду на припущеннях, належними доказами не підтверджуються та спрямовані на переоцінку доказів у справі, у зв`язку з чим підлягають відхиленню. 
Зазначені обставини, на які посилається апелянт, були досліджені судом першої інсанції. Однак, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не наводить обґрунтованих причин, на підставі яких рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. 

Щодо надання апелянтом доказів у вигляді роздруківки з тахографу на підтвердження показань свідків, заслуханих судом першої інстанції під час судового розгляду справи, а також роздруківках щодо часу роботи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на автотранспортному засобі Volvo, не спростовують висновків суду першої інстанції, позаяк не є належними доказами у досліджуваних правовідносинах. 

Натомість доводи відповідача про те, що жодними належними доказами не підтверджена поважність причини залишення робочого місця ОСОБА_6 з 13 год 30 хв з 18 вересня 2020 року до дня його звільнення, позивачем не спростовані.
.
Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок про неможливість базування висновків на припущеннях в силу відсутності підстав вважати, що позивач був відсутнім на робочому місці з поважних на те причин.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32–41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381–383 ЦПК України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков