ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 січня 2022 року           справа №200/6152/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів  Гайдара А.В.,  Геращенка І.В.,   розглянув  у  письмовому провадженні апеляційну скаргу   Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 р. (повний текст рішення складено та підписано 13 вересня 2021 у м. Слов`янськ)  у справі  № 200/6152/21 (головуючий І інстанції суддя Крилова М.М.)   за позовом  Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів   до   Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРМО-ТРАНС-ЛОГІСТИК"    про  стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році,                                              
                                                    ВСТАНОВИВ:
21 травня 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРМО-ТРАНС-ЛОГІСТІК» про:
- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРМО-ТРАНС-ЛОГІСТІК» на користь Державного бюджету України  адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 367998,70 грн. та пеню у розмірі 2134,40 грн.(відповідно до заяви про уточнення позовних вимог) (т. 1 а.с. 1-5, 181-187).
Рішенням Донецького  окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року      у задоволенні позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 232-235).
Представник позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу,  в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у відповідності до ст. ст. 18 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70 відповідач не виконав норматив по створенню 2 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
З листа Маріупольського міського центру зайнятості від 06.04.2021  вбачається, що відповідач у 2020 році неналежно інформував центр зайнятості, а саме: звіти за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансія осіб з інвалідністю)» надавав не протягом 2020 року, а лише 9 місяців 2020 року. Разом з тим, сам факт наявності звітів форми № 3-ПН ще не є безумовним доказом реальності виконання відповідачем обов`язку, встановленого  ч. 3 ст. 18 Закону, а саме створення робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та виконання встановленого нормативу. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представники сторін до судового засідання не з`явилися, надано заяву про розгляд справи у письмовому провадженні.  
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,  здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач  Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування інвалідів, код ЄДРПОУ 13492430, місцезнаходження юридичної особи: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Серова, буд. 1А, організаційно-правова форма – державна організація (утаносва, заклад), дата державної реєстрації: 18.07.1991, дата запису: 06.06.2011, номер запису: 126614500000038396,  суб`єкт владних повноважень.
Відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «КОРМО-ТРАНС-ЛОГІСТІК», код ЄДРПОУ 37380270, місцезнаходження юридичної особи: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 35, дата запису про державну реєстрацію: 15.10.2010, номер запису: 12661020000037285.
Відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік Форма № 10-ПОІ (річна). За даними звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 153 з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 4 особи, тоді як повинні працювати 6 осіб. Крім того, Товариство самостійно не визначило суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, зазначено фонд оплати праці штатних працівників за рік –  28151,9 тис. грн., середньорічну заробітну плату штатного працівника, тис. грн. –  184,0 (а.с. 7-8).
За проведеними позивачем підрахунками сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів становила 367998,70 грн. (а.с. 9).
За порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій нарахована пеня в розмірі 2134,40 грн. (а.с. 10).
Листом від 26.03.2021 № 03-13/267 позивач просив у Маріупольського міського ЦЗ надати інформацію про подання ТОВ «КОРМО-ТРАНС-ЛОГІСТК» звітів форми 3-ПН, інформацію: про направлення на підприємство осіб з інвалідністю; про відмову в працевлаштуванні з боку підприємства; щодо запропонованих роботодавцем в односторонньому порядку умов неповного робочого дня або неповного робочого тижня для осіб з інвалідністю; щодо наявності заявок на перекваліфікацію осіб з інвалідністю (а.с. 14).
Листом від 06.04.2021 № 07/1290/06-16/21 Маріупольський міський ЦЗ повідомив, що протягом 2020 року до відповідача направлено 10 осіб з інвалідністю, інформації, щодо відмови у працевлаштуванні з боку відповідача відсутня, інформація щодо запропонованих роботодавцем в односторонньому порядку умов неповного робочого дня або неповного робочого тижня для осіб з інвалідністю відсутня. Та надав копії звітності 3-ПН про попит на робочу силу (а.с. 15).
Спірним у цій справі є правомірність стягнення позивачем  з відповідача   адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 367998,70 грн. та пеню у розмірі 2134,40 грн. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України № 875-XII, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, ч. 2 ст. 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Частиною 1 ст. 20 Закону України № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Так, згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст. 20 Закону України № 875-XII.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 5 липня 2012 року № 5067-VI, роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі, у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Відповідно до п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 затверджено Форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".
Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.
Судами встановлено, що відповідач протягом 2020 року регулярно інформував державну службу зайнятості за місцем реєстрації про наявні вільні робочі місця і вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів, що підтверджується копіями звітності за формою № 3-ПН про наявність вакансій.
Доводи позивача про те, що відповідач неналежно інформував Маріупольський міський центр зайнятості судом не приймаються, оскільки  на підтвердження факту надання звітів за формою №3-ПН відповідач надав до матеріалів справи звіти та докази направлення таких звітів  Маріупольському міському центру зайнятості.
У матеріалах відсутні докази створення відповідачем завищення вимог для осіб з інвалідністю для працевлаштування.
У матеріалах справи також відсутні докази безпідставної відмови особам з інвалідністю, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.
В матеріалах справи наявний лише корінець направлення на працевлаштування від 08.12.2020  щодо ОСОБА_1 з відміткою «відмова особи».
Твердження  позивача про направлення центром зайнятості 10 осіб з інвалідністю для працевлаштування  судом не приймаються, оскільки у матеріалах справи відсутні докази направлення на працевлаштування таких осіб та доказів відмови у працевлаштуванні.  
Враховуючи встановлені судом обставини справи, відповідачем не було допущено наведених вище порушень, а тому відсутні підстави для сплати адміністративно-господарських санкцій.
Враховуючи те, що відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано, суд погоджується з доводами відповідача та висновком суду першої інстанції, що причини непрацевлаштування інвалідів не залежали від самого роботодавця, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.
Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.02.2018 у справі № 820/2124/16, від 28.02.2018 у справі №807/612/16, від 26.06.2018 у справі №№806/1368/17, від 11.09.2018 у справі №812/1127/18, від 19.12.2018 у справі №812/1140/18, від 23.07.2019 у справі №820/2204/16, від 31.07.2019 у справі №812/1164/18, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/19, від 20.03.2018 року у справі № 802/707/17-а, від 31.01.2020 у справі №823/763/17, від 24.02.2020 у справі № 820/2132/17, від 29.04.2020 у справі № 807/557/17. 
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю  у 2020 році, у розмірі 367998,70 грн. та пеню у розмірі 2134,40 грн.  є необґрунтованими та  не підлягають задоволенню.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.  
У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,                                                                                                            
                                             ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 р.    –  залишити без задоволення. 
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 р.    у справі  № 200/6152/21  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено  26 січня 2022 року.

Головуючий  суддя                                                                                         Г.М. Міронова 

Судді                                                                                                                  А.В. Гайдар

                                                                                                                    І.В. Геращенко