ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/96/22 Справа № 209/1050/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м.Київ Кобелевої Алли Михайлівни, товариства з обмеженою відповідальністю “Факторингова компанія “Ветор Плюс”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог — служба у справах дітей Дніпровської обласної державної адміністрації, орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про визнання дій протиправними та скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та обтяжень, - 

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ПН КМНО м.Київ Кобелевої А.М., товариства з обмеженою відповідальністю “Факторингова компанія “Вектор Плюс” (далі — ТОВ “ФК “Вектор Плюс”), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог — служба у справах дітей Дніпровської обласної державної адміністрації, орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про визнання дій протиправними та скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та обтяжень, мотивуючи його тим, що ПН КМНО м.Київ Кобелева А.М. винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 2697 11 37 від 11 грудня 2015 року 10:39: 02 щодо об`єкту нерухомого майна із місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , зазначивши власником квартири ТОВ “ФК “Вектор Плюс”.
       Зазначав, що в строк, передбачений чинним законодавством, він звернувся зі скаргою на дії державного реєстратора до ГТУЮ у Дніпропетровської області. До скарги були додані докази щодо порушення його прав, скарга була зареєстрована. Після неодноразових звернень до управління юстиції 01 листопада 2017 року він отримав копію повідомлення від 21 червня 2017 року №042-64/3458. Його інформували про те, що його заяву з додатками було надіслано до ГТУЮ у Київській області за належністю. Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» загальний розгляд скарги не може перевищувати 45 днів, але відповіді від територіальних органів, по суті, він вчасно не отримав. Його звернення до різних інстанцій не мали успіху. Минуло шість місяців, але ніякої письмової відповіді щодо розгляду його скарги, яка була зареєстрована 13 червня 2017 року, від територіальних органів юстиції він не отримав. Його скарга не надійшла за належністю в установлений законом строк. При таких обставинах були законні підстави для звернення до Міністерства юстиції України з доповненням до раніше поданої скарги на дії ПН КМНО Кобелєвої А.М. та скасування незаконного рішення. 
       Вказував, що 18 січня 2018 року він звернувся зі скаргою, доповненням до скарги на дії ПН КМНО Кобелєвої А.М. та скасування незаконного рішення, яка була зареєстрована. Після звернення до Міністерства юстиції України з даною скаргою, 30 січня 2018 року листом на замовлення від ГТУЮ м.Київ отриманий документ від 05 січня 2018 року №Т-5333. В документі зазначено, що право на скасування рішення приватного нотаріуса та внесення змін до реєстру нерухомого майна належить Міністерству юстиції України і йому рекомендовано звернутися з відповідною заявою, що раніше було зроблено. В Міністерстві юстиції України йому відмовлено в розгляді скарги по суті, вважає з формальних підстав. Так в наказі Міністерства юстиції України від 14 лютого 2018 року №476\7 зазначено про те, що скарга неоформлена належним чином, а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені в установленому порядку. В той же час договір іпотеки, який 20 лютого 2008 року він уклав з АКБ «ТАС — Комерцбанк», не дає приватному нотаріусом КМНО Кобелєвій А.М. права на перереєстрацію права власності та підстав для внесення зміни в реєстр нерухомого майна. ПН КМНО Кобелєвою А.М не вчинялося жодної із перелічених у ст.34 Закону України «Про нотаріат» дій і тому вона не мала, передбачених законом підстав, для здійснення функції державного реєстратора щодо цього майна. Свої дії нотаріус повинен був узгодити зі службою у справах неповнолітніх, отримати відповідний дозвіл, крім того були порушені вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
       Посилаючись на те, що такі дії нотаріуса є неправомірними, перевіркою встановлено, що дії нотаріуса, направлені на державну реєстрацію речових прав на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , здійснено з порушенням норм абз.2 та 3 частини п`ятої статті 3 та частини дев`ятої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», крім того, приватному нотаріусу Кобелєвій А.М. анульовано доступ до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 2697 11 37 від 11 грудня 2015 року 10:39:02, яке прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно ПН Кобелєвою А.М. КМНО м.Київ щодо об`єкту нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1 , за ТОВ “ФК “Вектор Плюс”.
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону, на які він посилався у своїй позовній заяві, наполягав на тому, що ПН ДМНО ОСОБА_2  допустив грубе порушення норм законодавства. Вказував, що обрав належний спосіб захисту свого порушеного права, ставить питання про скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зазначав про неможливість примусового стягнення на предмет іпотеки на час дії Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
       19 жовтня 2021 року відповідач ТОВ “ФК “Вектор Плюс” надали відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошували, що до них перейшли усі права та обов`язки за іпотечним договором та вони скористалися своїм правом врегулювання зобов`язальних відносин. Нотаріус мав необхідний обсяг прав та повноважень, та не допускався порушень законодавства під час вчинення спірного запису та рішення. До виниклих правовідносин не можна застосовувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині посилання на неналежний спосіб захисту, та залишенням рішення суду без змін в іншій частині, виходячи з наступного. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі — ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 20 лютого 2008 року укладений іпотечний договір №0310/0208/88-036-Z-1, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000 доларів США на строк до 19 лютого 2018 року зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом, що підтверджується копією договору (а.с.14-15).
       На забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавці передали в іпотеку банку належне їм на праві власності майно, квартиру АДРЕСА_2 .
       Відповідно до договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на такій підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; у порядку позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших передбачених законодавством України підстав. Умовами договору іпотеки передбачено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належать іпотекодержателю; звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 12 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».Положеннями розділу 12 договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.1) за рішенням суду; 12.2) у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса.         
       Приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. 11 грудня 2015 року вчинено запис про реєстрацію права власності №12476975 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_2 . Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11 грудня 2015 року, індексний №26971137, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20-21).
        Як встановлено перевіркою Головного територіального управління юстиції в м.Києві дії нотаріуса направлені на державну реєстрацію речових прав на квартиру, розташовану в м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області проспект 50 років СРСР 23-131, здійснено з порушенням норм Закону України  “Про державну реєстрацію речових прав а нерухоме майно та їх обтяжень”, що підтверджується листом начальника Управління (а.с.23). 
       Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на порушення порядку реєстрації права власності на квартиру через неотримання дозволу органу опіки та піклування не ґрунтуються на законі. Позивачем на надано доказів того, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають діти. Позивачем не надано суду доказів, з яких би вбачалися підстави для застосування до виниклих правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Наголошував на тому, що на час звернення з позовом закон не передбачав такого захисту порушених прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності та належним способом захисту у даному випадку буде подання віндикаційного позову. 
       Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині обрання позивачем неналажного способу захисту та погоджується з висновками суду в частині відсутності підстав для задоволення позову в зв`язку з відсутністю доказів, з яких би вбачалися підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у зв`язку з наступним. 
       Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
       Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
       Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
       Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.        Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
       Між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ “Сведбанк” 20 лютого 2008 року було укладено кредитний договір №0310/0208/88-036.
       20 лютого 2008 року між ВАТ “Сведбанк” та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено іпотечний договір №0310/0208/88-036.20—Z–1 (а.с.14-15).
       Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року «Про іпотеку» іпотека– вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
       Іпотечний договір №0310/0208/88-036.20—Z–1 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема в пунктах 12.3.,12.3.1.,12.3.2 визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення такого застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Право вимоги за кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ “ФК “Вектор Плюс”. 
       В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки ПН КМНО м.Київ Кобелева А.М. винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 , за ТОВ “ФК “Вектор Плюс”. 
       Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
       Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору від 23 листопада 2007 року, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
       Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору від 23 листопада 2007 року, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
       З аналізу змісту вищенаведених статей 36 і 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що за цим Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.
       Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі – Закон №800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
       Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції Закону України №800-VI, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
       Нова редакція статей 36,37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону №800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.
       Аналіз наведених норм, як і Закону №800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.
       Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.
       Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
       Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №705/4381/19 (провадження №61-17883св20).
       У даній справі позасудове врегулювання спору та застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки сторони погодили в пункті 12.3 іпотечного договору від 20 лютого 2008 року, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 12.3.1).
       Частиною першою статті 2 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Однією з підстав відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив неналежний спосіб захисту, з чим колегія суддів не може погодитись, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження №14-20цс21) вказано, що «суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. 
       Колегія суддів звертає увагу, що позивач ставив питання про скасування і рішення і запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а тому посилання суду першої інстанції на те, що йому потрібно подавати віндикаційний позов до особи за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру є безпідставними. 
       07 червня 2014 року набрав чинності Закон №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
       Пунктом 4 Закону №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
       Вказаний Закон діяв до 23 вересня 2021 року.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 (провадження №14-45цс20) зазначено, що Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону №1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
       Висновки про те, що Закон №1304-VII підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, містяться і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19).
       При цьому Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 (провадження №14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц (провадження №61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі – покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем.
       Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
       Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом №1304-VII, має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.
       Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковими є встановлення сукупності обставин, а саме: нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
       Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ “Кредитні ініціативи”) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
       Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачав втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).
       Крім того, згідно з пунктом 4 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Позивачем не надано суду жодних доказів, з яких би вбачалися обставини для застосування Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті“, що вірно установлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги. 
       Доводи, викладені в апеляційній скарзі в частині наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Згідно з частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
       На підставі викладеного рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення посилання на неналежний спосіб захисту. 
       В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року підлягає залишенню без змін.        
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року змінити, виключивши посилання на неналежний спосіб захисту. 

       В решті рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.