Номер провадження: 22-ц/813/2030/22 
Номер справи місцевого суду: 947/28606/19
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.01.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,
за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

                                         В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності нежитловим приміщенням, загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити займане ним нежитлове приміщення. В обґрунтування вимог позивач зазначала, що відповідач без дозволу та правовстановлюючих документів зайняв належне позивачу нежитлове приміщення та використовує у власних ціллях. На вимогу позивача звільнити приміщення відповідач не реагує, у зв`язку з чим вона звернулася до суду. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року позов  ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Усунуто ОСОБА_2  перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нежитловим приміщенням загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання  ОСОБА_1 звільнити займане ним нежитлове приміщення. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання на 31.08.2021 року на 14-00 г. та на 25.01.2022 року на 15-00 г. не з`явилися.
Від ОСОБА_1 надійшла повторна заява про неможливість бути присутнім в судовому засіданні з посиланням на необхідність надання допомоги хворій матері, яка проживає в ОСОБА_3 республіці. При цьому ОСОБА_1 не забезпечив участь в судовому засіданні свого представника та не навів обставин з наданням доказів про неможливість забезпечення представництва.
Колегія суддів враховує, що відбулася повторна неявка апелянта, який мав можливість забезпечити явку в судове засідання представника, а строк розгляду справи в судах і зокрема в суді апеляційної інстанції перевищив розумний, внаслідок чого немає підстав для повторного відкладення судового засідання. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов, усуваючи ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним на праві власності нежитловим приміщенням АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити зайняте ним приміщення, суд першої інстанції виходив з дійсності договору дарування, на підставі якого позивач набула право власності на спірне приміщення та обізнаності відповідача, що займане ним приміщення, значний час знаходиться у власності позивачки, яке він відмовляється звільнити на вимогу власника.
Проте погодитися з таким висновком суду не можна.
Судом встановлено, що:
- ОСОБА_2 , є власником нежитлового приміщення загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 28 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М. та довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19.11.2019 року;
- позивачка дізналася, що належне їй на праві власності нежитлове приміщення без правовстановлюючих документів та будь-яких правових підстав, займає та використовує ОСОБА_1 у власних ціллях, що позбавляє її можливості використовувати приміщення та реалізовувати відносно нього свої майнові права;
- з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, про що зроблено відповідний запис у Книзі реєстрації актів про одруження 25 квітня 1998 року;
- рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2011 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову;
- ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року скасовано, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2011 року залишено в силі;
- 30.10.2013 року ОСОБА_4 придбала у власність нежитлове приміщення загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу від 30.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М.;
- 28 січня 2016 року ОСОБА_4 подарувала вказане приміщення ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування від 28 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М. В провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/1127/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розподіл нерухомого майна, визнання права власності;
- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розподіл нерухомого майна, визнання права власності залишено без розгляду;
- також в Київському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/7818/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору дарування;
- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору дарування залишено без розгляду;
- 12.11.2019 року позивач звернулась до відповідача із листом-вимогою про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, в якій просила відповідача звільнити вказані приміщення, усунути перешкоди у користуванні даним нерухомим майном власником та протягом одного тижня звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення. Попереджено відповідача, про те, що в іншому випадку вона буде вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав;
- з вищевикладеного вбачається, що на даний час договір дарування є дійсним та відповідач обізнаний про те, що майно вже значний час знаходиться у власності позивачки;
- 06.11.2019 року позивачка направила вимогу за місцезнаходженням нерухомого майна що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та за місцем реєстрації відповідача: АДРЕСА_3 ;
- 14.11.2019 року їй були повернені повідомлення від кур`єра з відміткою про відсутність адресата за вказаними адресами.
Апеляційним судом з метою належної перевірки обставин, які встановлені районним судом та правильності висновків районного суду, витребувано та досліджено цивільну справу № 520/7818/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору дарування.
В даній цивільній справі містяться різні за змістом документи щодо фактичного проживання осіб у приміщенні № 4 загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м. в будинку АДРЕСА_4 :
- згідно з характеристикою на ОСОБА_1 з місця проживання від 11.10.2016 року, засвідченої сусідами та головою ОК «Добра родина» Зубишиним Д.А. ОСОБА_1 проживає за зазначеною адресою з кінця 2013 року. До початку 2016 року там же проживала його дружина ОСОБА_5 з дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 41 справи № 520/7818/17);
- згідно із заявкою на підключення телебачення від 03.10.2014 року та договором  від 14.10.2014 року з приватним акціонерним товариством «Фарлеп-Інвест» ОСОБА_1 отримав телекомунікаційні послуги строком на 12 місяців (а.с. 42-46 справи № 520/7818/17);
- рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.08.2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2016 року, встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю, як подружжя, та не ведуть спільного господарства з 2011 року (а. с. 73-78 справи № 520/7818/17);
- згідно з характеристикою на ОСОБА_4 з місця проживання без дати за підписом голови ОК «Добра родина» Столяра, ОСОБА_4 одноособово відремонтувала і обладнала мансардне приміщення № 4 у 5 котеджі, де проживає сама разом зі своїми дітьми ОСОБА_8 2001 року народження та ОСОБА_7 2007 року народження (а. с. 81 справи № 520/7818/17).
З метою усунення розбіжностей у характеристиках сторін, які засвідчені підписами головами ОК «Добра родина» ОСОБА_9 та Столяром щодо складу осіб, які фактично проживають у приміщенні № 4 загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м. в будинку АДРЕСА_4 , судом у справі № 520/7818/17 здійснено витребування з ОК «Добра родина» уточнюючої інформації. Згідно з отриманою відповіддю ОК «Добра родина» від 17.12.2017 року вбачається, що головою кооперативу з 23.07.2016 року є ОСОБА_9 і підписана ним характеристика на ОСОБА_1 була складена зі слів його сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , яка ними була підписана. У характеристиці на ОСОБА_4 , яка підписана колишньою головою кооперативу ОСОБА_16 відсутня дата складання характеристики і зі змісту цієї характеристики невідомо, на яких фактах вона заснована (а. с. 103-104 справи 520/7818/17).
Як вбачається з досліджених документів із справи № 520/7818/17 ОСОБА_4 заперечуючи проти позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 ,   ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору дарування, намагалася довести, що у спірному приміщенні № 4 загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м. в будинку АДРЕСА_4 після ремонту та облаштування дане приміщення під жиле, фактично проживала вона сама з дітьми без ОСОБА_1 . 
З матеріалів справи № 2-4287/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яка була витребувана та оглядалася апеляційним судом вбачається, що ОСОБА_4 заперечуючи у травні 2016 року проти апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу і намагаючись довести відсутність проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 після 2010 року, вказувала, що ОСОБА_1 самовільно захопив силою приміщення № 4 загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м. в будинку АДРЕСА_4 у жовтні 2015 року. 
Також апеляційним судом оглянуто витребувану справу № 520/1127/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2  про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення, визнання нежитлового приміщення об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя, визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину приміщення № 4 загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м. в будинку АДРЕСА_4 . В матеріалах справи міститься судова повістка про виклик в судове засідання ОСОБА_2 , яку остання отримала 27.08.2016 року (а. с. 94 справи № 520/127/16).
Виходячи з позицій сторін в оглянутих справах № 2-4287/11, № 520/1127/16-ц, № 520/7818/17 та наданих сторонами в цих справах доказів, колегія суддів з урахуванням доказів, якими обґрунтовували сторони свої вимоги та заперечення у справі, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку, доходить до переконання і вважає встановленим, що:
- на час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 , дійсно більше 7 років проживає у приміщенні АДРЕСА_5 ;
-відсутні докази самовільного, зайняття ОСОБА_1 спірного приміщення, яке він використовує в якості житла, тобто що ОСОБА_1 вселився і проживав кілька років у приміщенні без відома та дозволу колишньої дружини ОСОБА_4 , як власниці цього приміщення; 
-відомості про наявність у ОСОБА_1 іншого житла матеріали справи не містять і дані обставини учасниками справи не спростовані;
- ОСОБА_4 у встановленому порядку не зверталась до суду до ОСОБА_1 з позовом про виселення його зі спірного приміщення; 
- ОСОБА_1 є колишнім чоловіком ОСОБА_4 , з якою має 2-х спільних дітей;
- ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_2 , яка відповідно є колишньої тещею ОСОБА_1 , а той її колишнім зятем і тому набуваючи 28.01.2016 року у дар від своєї дочки ОСОБА_4 спірне приміщення, ОСОБА_2 не могла не знати про те, що її колишній зять ОСОБА_1 фактично проживає у цьому приміщенні, яке пристосоване під житлове. 
Колегія суддів виходить з наступного.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.  Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.  Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.  Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.  Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.  Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме – від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Враховуючи наведене, а також виходячи із встановлених у справі обставин, висновок суду першої інстанції про задоволення позову, який виходив з того, що позивачем набуто право власності на спірну квартиру на законних підставах, тому її вимоги як власника майна про усунення перешкод з боку відповідача у користуванні приміщенням підлягають захисту, є передчасним, оскільки суд першої інстанції не дослідив, чи були, ураховуючи фактичні обставини у справі, недобросовісними дії сторін за договором дарування між колишньою дружиною відповідача, як попередньою власницею приміщення та її матір`ю щодо передачі останній права власності на приміщення стосовно відповідача та спрямованими на позбавлення його права користування даним приміщення, яке той використовує в якості житла, не маючи іншого житла.
Судом першої інстанції не було досліджено та надано належної оцінки, чи мала набувач за певної обачності реальну можливість дізнатися про обтяження квартири, чи могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, у тому числі з урахуванням наявного близького родинного зв`язку між сторонами договору дарування приміщення.
Крім того, судом першої інстанції не було надано належної оцінки з урахуванням встановлених обставин, співмірності втручання у мирне володіння майном та не враховано правовий висновок, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Також судом першої інстанції повідомлено відповідача про дату, час і місце розгляду справи на 14.04.2020 року, коли було ухвалено заочне рішення через повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем, який не має зареєстрованого місця проживання, у заяві до суду про відкладення підготовчого провадження було зазначено фактичну адресу його проживання і судом було повідомлено відповідача за цією адресою про судове засідання на 20.02.2020 року на 11-30 г. судовою повісткою, яку відповідач фактично отримав 18.02.2020 року (а. с. 40).
Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності нежитловим приміщенням, загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити займане ним нежитлове приміщення – без задоволення.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційним судом ухвалено нове судове рішення, яким позов залишений без задоволення, судовий збір сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги, підлягає відшкодуванню на його користь з позивача у розмірі 1 152 грн. 60 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 07.02.2022 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе

Судді:         А.П. Заїкін

                                                                       О.В. Князюк