Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 214/4050/16-ц
провадження № 61-1345ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про оформлення трудових відносин, зобов`язання нарахування та здійснення виплати заробітної плати, стягнення компенсації та середнього заробітку, зобов`язання здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зобов`язання змінити підставу звільнення та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про оформлення трудових відносин, зобов`язання нарахування та здійснення виплати заробітної плати, стягнення компенсації та середнього заробітку, зобов`язання здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зобов`язання змінити підставу звільнення, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: зобов`язати ФОП ОСОБА_2 оформити з нею трудові відносини як з працівником, продавцем-консультантом, яка фактично виконувала роботу без укладання трудового договору в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та виплатити їй заробітну плату за відповідний період, без врахування фактично виплаченої заробітної плати; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та виплатити їй відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи; визнати вину ФОП ОСОБА_2 в непроведенні остаточного розрахунку з нею як із звільненим працівником; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та виплатити їй середній заробіток по день фактичного розрахунку; визнати її звільнення наказом від 22 квітня 2016 року № 14 з 13 січня 2016 року таким, що було здійснене без законних на те підстав і з порушенням встановленого порядку; визнати її як продавця-консультанта магазину ІНФОРМАЦІЯ_1» такою, що була звільнена за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України); зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та сплатити їй заробіток за весь час вимушеного прогулу.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 09 березня 2015 року вона була офіційно працевлаштована на посаду продавця-консультанта в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 , розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . При працевлаштуванні між нею як робітником та ФОП ОСОБА_2 як роботодавцем було укладено трудовий договір та внесено відповідний запис про її працевлаштування до виданої на її ім`я трудової книжки. За умовами трудового договору за виконання покладених на неї обов`язків їй повинна була нараховуватися та виплачуватися мінімальна заробітна плата (з листопада 2015 року по квітень 2016 року - 1 378 грн, з травня по листопад 2016 року - 1 450 грн, з грудня 2016 року - 1 600 грн, із січня 2017 року - 3 200 грн). Фактично востаннє заробітну плату вона отримала у грудні 2015 року, після чого ФОП ОСОБА_2 припинила виплачувати їй заробітну плату та ігнорувала її звернення з приводу порушення трудовихправ. Після її звернення до суду, в ході розгляду справи вона дізналася, що наказом від 22 квітня 2016 року № 14-К її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (за прогули). Копію наказу про звільнення вона отримала 08 лютого 2017 року в судовому засіданні. Наказ про її звільнення є незаконним, оскільки вона не допускала жодних прогулів. Крім цього, при її звільненні ФОП ОСОБА_2 не провела з нею повного розрахунку та не виплатила заборгованість із заробітної плати.
 
У червні 2017 року ФОП ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь половину встановлених збитків, завданих ОСОБА_1 як працівником під час виконання трудових обов`язків, в розмірі 3 959,50 грн.
 
Зустрічний позов ФОП ОСОБА_2 мотивовано тим, що 05 листопада 2015 року ОСОБА_1 дійсно була прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . При працевлаштуванні ОСОБА_1 не надала трудової книжки, тому, керуючись листом та роз`ясненнями Міністерства праці та соціальної політики України від 23 березня 2006 року № ДЦ-12-1528/0/06, вона її не заводила, що не є порушенням трудового законодавства. ОСОБА_1 була матеріально-відповідальною особою, оскільки після її працевлаштування з нею було укладено договір про матеріальну відповідальність. Іншою матеріально відповідальною особою була ОСОБА_3 . При проведенні інвентаризації в магазині в період з 03 січня 2016 року по 12 січня 2016 року було встановлено нестачу майна на загальну суму 7 919 грн, привласненого, в тому числі ОСОБА_1 . За фактом привласнення та розтрати чужого майна, ввіреного ОСОБА_1 у відання, у великих розмірах, вона звернулася з відповідною заявою до поліції про притягнення ОСОБА_1 та інших матеріально відповідальних осіб до кримінальної відповідальності. Однак їй було роз`яснено, що виниклі між сторонами правовідносини мають цивільно-правовий характер та підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. З 13 січня 2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно з наказом від 22 квітня 2016 року № 14-к на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Факт прогулів ОСОБА_1 підтверджується копіями табелів робочого часу, актами про прогули. Крім того, згідно з розрахунково-платіжними відомостями за січень-квітень 2016 року після звільнення ОСОБА_1 було нараховано всі виплати та депоновано їх, оскільки особисто до роботодавця для їх отримання готівкою працівник не з`являлася.
 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, в задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні первісного позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 не спростувала факту прогулу та не довела поважності причин невиходу на роботу 13, 15, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 26, 31 січня 2016 року, 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 16, 17, 18, 19, 24, 25, 26, 27 лютого 2016 року, 3, 4, 5, 6, 11, 12, 13, 14, 19, 20, 21, 22, 27, 28, 29, 30 березня 2016 року, 4, 5, 6, 7, 12, 13, 14, 15, 20, 21, 22 квітня 2016 року, що, в свою чергу, доведено ФОП ОСОБА_2 та підтверджено матеріалами справи. При цьому ФОП ОСОБА_2 як роботодавець дотрималася порядку накладення дисциплінарного стягнення, визначеного статтею 148 КЗпП України, та неодноразово направляла на адресу ОСОБА_1 листи з проханням надати докази поважності її відсутності на роботі, які поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Отже, ФОП ОСОБА_2 правомірно звільнила ОСОБА_1 із займаної посади за прогули на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Також безпідставною є вимога ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити її з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, так як звільнення за вказаною підставою здійснюється виключно за ініціативою власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, тоді як ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність як ФОП з 25 вересня 2020 року, а питання про звільнення працівників у зв`язку з таким припиненням на день звільнення ОСОБА_1 не приймалося. Що стосується відмови в задоволенні зустрічного позову, то суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами наявності вини саме ОСОБА_1 в нестачі товарно-матеріальних цінностей, які б визначали можливість покладення на неї цивільно-правової відповідальності.
 
19 січня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову і ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М. Проведення повторного автоматичного визначення судді відбулося у зв`язку з відпусткою судді Карпенко С. О.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 вказала, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду: 
від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 - про те, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач в той чи інший період його роботи в підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах; 
від 12 березня 2020 року у справі № 400/1821/19 - про те, що дії щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджають реалізації права фізичних осіб на працю, гарантованого Конституцією України та Кодексом законів про працю України; 
від 28 липня 2021 року у справі № 380/1479/20 - про те, що без оформлених трудових відносин особа позбавляється конституційних гарантій, передбачених, зокрема, статтями 43 (кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю) та 45 (кожен, хто працює, має право на відпочинок, яке забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час; максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та право на оплачувану щорічну відпустку, вихідні та святкові дні) Основного закону України; 
в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду: від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 - про те, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі;
від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19 - про те, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу; 
та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц - про те, що звернення працівника, який в день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлася). В такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. 
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована як ФОП 10 червня 2009 року, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 2 227 000 0000 038902, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП серії НОМЕР_1.
 
ФОП ОСОБА_2 з 01 січня 2012 року перебувала на обліку в податковій інспекції на спрощеній системі оподаткування із здійсненням господарської діяльності згідно з КВЕД 47.19. «Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах».
 
05 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір № 4, за умовами якого ОСОБА_1 було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 з окладом в розмірі 1 420 грн на місяць. Час виконання робіт визначено з 08 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., перерва з 12 год. 00 хв. до 12 год. 30 хв., чотири дні робочі, чотири дні вихідні згідно з графіком. Під час укладення трудового договору ОСОБА_1 не надала трудову книжку, оскільки раніше вона офіційно ніде не працювала, тобто трудова книжка не заводилася. Відповідне повідомлення за формою про прийняття на роботу ОСОБА_1 подано ФОП ОСОБА_2 до податкової інспекції 05 листопада 2015 року.
 
З договору про колективну матеріальну відповідальність, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та членами колективу магазину ІНФОРМАЦІЯ_1»: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , вбачається, що цей договір було підписано ОСОБА_1 02 червня 2015 року.
 
Згідно з наказом про колективну матеріальну відповідальність від 02 червня 2015 року на момент укладення договору про колективну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 не була працевлаштована у ФОП ОСОБА_2 та перебувала у статусі «учня продавця на добровільних засадах».
 
Наказом від 03 січня 2016 року №5/1-К призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині ІНФОРМАЦІЯ_1» комісією у складі: ОСОБА_2 - директора (головуючий комісії), членів:  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Строк проведення інвентаризації - з 03 січня 2016 року по 12 січня 2016 року. Причиною призначення інвентаризації визначена контрольна перевірка магазину на підставі доповідної записки ОСОБА_7 від 02 січня 2016 року, яка виявила відсутність товару на залишках. Під час проведення інвентаризації обов`язковою була присутність продавців ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , про що їх було повідомлено. На час проведення інвентаризації на підставі наказу від 03 січня 2016 року №5/2-К продавців магазину, в тому числі ОСОБА_1 , було відсторонено від виконання посадових обов`язків. Факт відмови ОСОБА_1 від підпису акта зафіксовано у присутності свідків.
 
ОСОБА_1 відмовилася від присутності під час проведення інвентаризації, залишивши приміщення магазину, що зафіксовано в акті від 03 січня 2016 року.
 
Згідно з порівняльною відомістю результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на 13 січня 2016 року за результатами інвентаризації фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей, які знаходилися на відповідальному зберіганні для реалізації через роздрібну торгівельну мережу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 , комісією встановлено нестачу на загальну суму 7 919,17 грн.
 
13 січня 2016 року на адресу ОСОБА_1 роботодавцем ФОП ОСОБА_2 направлено листа про закінчення проведення інвентаризації та прохання прибути до магазину 15 січня 2016 року до 10 год. 00 хв. для вирішення питання щодо подальшої співпраці, а саме - виконання нею трудових зобов`язань за трудовим договором від 05 листопада 2015 року № 4. Аналогічні повідомлення направлялися ОСОБА_1 в подальшому.
 
Після завершення проведення інвентаризації 12 січня 2016 року, починаючи з 13 січня 2016 року ОСОБА_1 не з`являлася на роботу, що підтверджується табелем обліку робочого часу, чим допустила прогули 13, 15, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 26, 31 січня 2016 року. Факти прогулів зафіксовано відповідними актами. Для підписання результатів проведеної інвентаризації 13 січня 2016 року, надання пояснень щодо обставин, які призвели до нестачі товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_1 також не з`явилася, про що складено відповідні акти. Згідно з табелем обліку робочого часу ОСОБА_1 повинна була вийти на роботу саме 13 січня 2016 року, оскільки на цей день було завершено проведення інвентаризації.
 
Згідно з табелем обліку робочого часу ОСОБА_1 допустила прогули 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 16, 17, 18, 19, 24, 25, 26, 27 лютого 2016 року. Факти прогулів зафіксовано відповідними актами.
 
ОСОБА_1 також допустила прогули 3, 4, 5, 6, 11, 12, 13, 14, 19, 20, 21, 22, 27, 28, 29, 30 березня 2016 року, що підтверджено табелем обліку робочого часу. Факти прогулів зафіксовано відповідними актами.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 допустила прогули 4, 5, 6, 7, 12, 13, 14, 15, 20, 21, 22 квітня 2016 року. Вказане підтверджено табелем обліку робочого часу. Факти прогулів зафіксовано відповідними актами.
 
З приводу прогулів на адресу ОСОБА_1 направлялися листи з проханням надати докази поважності її відсутності на роботі. Листи поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
 
Наказом ФОП ОСОБА_2 від 22 квітня 2016 року № 14-к ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 13 січня 2016 року - за прогули без поважних причини, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 05 листопада 2015 року по 13 січня 2016 року.
 
З 25 вересня 2020 року ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність як ФОП на підставі її власного рішення, з внесенням відповідного запису за              № 20 227 006 000 4038 902 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 419/1933/15-ц зазначено, що трудові правовідносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають у результаті укладення трудового договору, зміст яких полягає у сукупності суб`єктивних прав і обов`язків з виконання працівником за винагороду роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку та зі створенням належних умов для її виконання й оплати праці роботодавцем. Основними ознаками наявності між сторонами трудових відносин є: укладення між сторонами трудового договору, особисте виконання працівником роботи відповідно до умов укладеного договору, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, створення роботодавцем належних умов праці та її відповідна оплата.
 
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно з пунктом 6 частини першої, частинами другою-четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Хоча апеляційним судом встановленопорушення норм трудового законодавства роботодавцем ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з неоформленням трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 , однак під час розгляду справи не встановлено неправдивості чи неточності даних щодо трудового стажу ОСОБА_1 , наданих ФОП ОСОБА_2 . Протилежного ОСОБА_1 не доведено, а доводи касаційної скарги про виконання роботи без укладення трудового договору зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень касаційного суду.
 
З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини наявності трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з моменту укладення між ними трудового договору і подання до податкової інспекції відповідного повідомлення про прийняття працівника на роботу висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, про те, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач в той чи інший період його роботи в підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах.
 
Також неспроможним є посилання заявника на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі № 400/1821/19, про те, що дії щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджають реалізації права фізичних осіб на працю, гарантованого Конституцією України та Кодексом законів про працю України, оскільки суди попередніх інстанцій в цій справі не встановили факту укладення між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 цивільно-правових договорів. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду.
 
Крім цього, безпідставним є посилання заявника на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного від 28 липня 2021 року у справі № 380/1479/20, про те, що без оформлених трудових відносин особа позбавляється конституційних гарантій, передбачених, зокрема, статтями 43 (кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю) та 45 (кожен, хто працює, має право на відпочинок, яке забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час; максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та право на оплачувану щорічну відпустку, вихідні та святкові дні) Основного закону України, оскільки суди попередніх інстанцій в цій справі не встановили факту роботи ОСОБА_1 в  магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » без оформлення з нею трудових відносин.
 
Аналогічно не заслуговує на увагу посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, про те, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин фактичного допуску ОСОБА_1 до роботи без належного оформлення трудових відносин, і не доведено ОСОБА_1 фактів: наявності трудових відносин до укладення трудового договору чи після його розірвання роботодавцем; виконання ОСОБА_1 у вказаний період трудових функцій, її підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення їй умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Отже, висновки судів попередніх інстанції не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в судових рішеннях у справах № 380/1479/20, № 344/2293/19.
 
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 не спростувала факту прогулів та не довела поважності причин невиходу на роботу 13, 15, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 26, 31 січня 2016 року, 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 16, 17, 18, 19, 24, 25, 26, 27 лютого 2016 року, 3, 4, 5, 6, 11, 12, 13, 14, 19, 20, 21, 22, 27, 28, 29, 30 березня 2016 року, 4, 5, 6, 7, 12, 13, 14, 15, 20, 21, 22 квітня 2016 року, що, в свою чергу, доведено ФОП ОСОБА_2 та підтверджено матеріалами справи (зокрема табелями обліку робочого часу та актами відсутності ОСОБА_1 на роботі). При цьому ФОП ОСОБА_2 як роботодавець дотрималася порядку накладення дисциплінарного стягнення, визначеного статтею 148 КЗпП України та неодноразово направляла на адресу ОСОБА_1 листи з проханням надати докази поважності її відсутності на роботі, які поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання»
 
Зазначене свідчить про врахування судами попередніх інстанцій при наданні оцінки доводам ОСОБА_1 про недопущення нею прогулів правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, про те, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Посилання заявника на вказану постанову Верховного Суду зводиться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Аргументи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, про те, що звернення працівника, який в день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлася). В такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України настає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати, також є неспроможними, оскільки під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено факт дотримання ФОП ОСОБА_2 вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 з роботи. Тому посилання заявника на правові висновки щодо застосування правових норм, якими врегульовано відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, є нерелевантним за встановлених судами попередніх інстанцій обставин.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про оформлення трудових відносин, зобов`язання нарахування та здійснення виплати заробітної плати, стягнення компенсації та середнього заробітку, зобов`язання здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зобов`язання змінити підставу звільнення та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	І. М. Фаловська