УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/10180/17 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С. 
Категорія 2 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/10180/17 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області, про встановлення факту проживання, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, виключення майна зі складу спадкового майна, визнання права власності на 1/2 частку майна
за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 07 червня 2021 року
та на додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 липня 2021 року, які ухвалені під головуванням судді Рожкової О.С. у м.Житомирі, 

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 (дочка померлого), ОСОБА_3 (син померлого), ОСОБА_7 (дочка померлого), ОСОБА_5 (дочка померлого). З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила: встановити факт проживання її ( ОСОБА_1 ) однією сім`єю з ОСОБА_8 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період із 2003 року по 08 травня 2017 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності її та померлого ОСОБА_8 ; виключити 1/2 квартири АДРЕСА_1 , зі складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 ; визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з серпня 2003 року по травень 2017 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_8 , але шлюб між ними зареєстрований не був. У 2004 році, тобто за час спільного проживання, ними була придбана квартира  АДРЕСА_1 , яка оформлена на ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Жоден із них упродовж часу спільного проживання однією сім`єю у іншому зареєстрованому шлюбі не перебував. За час спільного проживання вони із ОСОБА_8 вели спільний побут, разом заробляли на сім`ю та спільними зусиллями робили ремонт у квартирі, що доводиться показаннями свідків, квитанціями та чеками, фотокарточками з сімейного архіву. Чинним законодавством передбачено встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу лише в судовому порядку. Встановлення факту необхідно для захисту права власності на житло. Вважає спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності її та померлого ОСОБА_8 . Їх частки є рівним, тобто по половині (по Ѕ). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого подружжя. Переконана, що Ѕ частина квартири повинна бути виключена зі складу спадкового майна та з метою реалізації правомочностей власника за нею слід визнати у судовому порядку право власності на Ѕ частку вищевказаної квартири. 

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 07 червня 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 09 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. та 76 грн. поштових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 07 червня 2021 року та додатковим рішенням від 09 липня 2021 року, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції від 07 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Також просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у задоволенні заяви, поданої через представника ОСОБА_9 , про розподіл судових витрат відмовити.

Доводи апеляційної скарги відносно основного рішення обґрунтовує тим, що суд проігнорував її докази (фотосвітлини, квитанції на оплату житлово-комунальних послуг, чеки і придбання будівельних матеріалів, техніки та показання свідків), а безпідставно в основу рішення поклав місце прописки померлого, акт про спільне проживання останнього із ОСОБА_10 з січня 2 000 року по день смерті спадкодавця та довідку виконкому Каплунівської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 15 травня 2017 року №02-32 про те, що ОСОБА_10 у вищевказаний період проживала та вела сімейний побут спільно з ОСОБА_8 , хоча місце прописки не є тотожним місцю проживанню, а у довідці та акті відсутня адреса домоволодіння та кількість зареєстрованих осіб. Окрім того, сільська рада перевищила повноваження та засвідчила факт ведення сімейного побуту та спільного проживання, що чинним законодавством не передбачено. Також поза увагою суду залишилася обставина, що хоча відповідачі зазначали про те, що вона була квартиронаймачем та вчиняла дії для власних потреб, але вважає, що вони разом із тим не заперечували факти сплати нею комунальних платежів і придбання меблів, що у сукупності з іншими доказами свідчить про ведення нею спільного господарства з ОСОБА_8 та її безпосередню майнову участь у цьому. Вона не була квартиронаймачем, оскільки відповідачі не надали договору оренди (найму) житла. Вважає, що саме чеки на оплату комунальних послуг за період із 2004 по 2007 рік, які наявні у неї в оригіналі, підтверджують сплату нею за житлово-комунальні послуги та є доказами ведення нею з ОСОБА_8 спільного господарства та спільної майнової участі. Чеки про придбання будівельних матеріалів, ліжка, шафи, холодильника, пральної машини, магнітоли, міксеру та іншої побутової техніки у 2004-2015 роках також доводять ведення нею з ОСОБА_8 спільного господарства та спільної майнової участі. Оскільки ОСОБА_8 в жодному іншому шлюбі не перебував, офіційний та церковний шлюб із ОСОБА_10 розірвав, то вищезазначені докази цілком підтверджують факт спільного проживання її та глибоко віруючого ОСОБА_8 , ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення ними спільних витрат, придбання ними майна в інтересах сім`ї, тобто фактичну наявність прав та обов`язків подружжя, але суд першої інстанції не надав таким обставинам належної оцінки. Показання свідків зі сторони відповідачів не є об`єктивними. Окрім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 були сусідами та проживали на одній вулиці. Не слід замовчувати, що ОСОБА_8 був тричі офіційно одруженим. Від трьох шлюбів він має четверо дітей. Можливо покійний не хотів одружуватися вчетверте. ОСОБА_8 їздив до с. Каплунівка, був цілителем та пасічником, але після розлучення із ОСОБА_10 він більше не проживав із нею як чоловік та жінка. Перед розлученням ОСОБА_8 збудував для ОСОБА_10 та своєї доньки окремий житловий будинок у АДРЕСА_2 . Отже, коли ОСОБА_8 перебував у с. Каплуніка, вони із колишньою дружиною проживали на одній вулиці та були сусідами. У неї знаходяться оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, що свідчить про особливу довіру до неї зі сторони померлого, з яким вони проживали у спільній квартирі. Наявність відносин, притаманних подружжю, підтверджується фотокартками сімейного архіву та показаннями свідків, що також не було належним чином досліджено судом першої інстанції. Доньки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у них у м. Житомирі в гостях не були жодного разу та ОСОБА_8 у доньок у м. Харкові та м. Охтирці у гостях також не був. Встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 2004 року не передбачено, але суд на підставі наданих доказів міг встановити факт спільного проживання з 2004 по 2017 рік та ефективно захистити її права. Наполягає на тому, що оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана за час спільного її проживання з ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти в сумі 13 536 грн. (вона мала офіційне місце роботи та отримувала заробітну плату в м.Сумах, мала заощадження, частину коштів в сумі 5 000 грн. позичила, а потім спільними зусиллями вони із покійним їх повертали), а ОСОБА_8 офіційного місця роботи не мав, практикував нетрадиційну медицину, вона як цивільна дружина та колега йому допомагала, то нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності її та померлого. Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року в справі №295/14208/18-ц, від 20 січня 2021 року в справі №178/90/18-ц, від 22 червня 2021 року в справі №554/1251/20. 

Аргументи відносно додаткового рішення обґрунтовує тим, що вона не була повідомлена про судові засідання щодо судових витрат та на її адресу не надсилалися будь-які докази таких витрат, тому вона була позбавлена права заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наразі зазначає, що витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. за послуги адвоката Цуркана В.І. є значно завищеними, враховуючи, що цим адвокатом заяви по суті справи не подавалися, а все було здійснено попереднім адвокатом Янчевською О.В., але цим послугам документального підтвердження немає. Адвокат Цуркан В.І. приймав участь у судових засіданнях, але за його ініціативою судовий розгляд неодноразово зривався з різних причин, у тому числі через зайнятість в іншому судовому процесі. Судових засідань за участі адвоката Цуркана В.І. було не більше 5-6, які тривали недовго, крім засідань, коли допитувалися свідки. Також адвокатом Цурканом В.І. здійснюється представництво інтересів відповідачів у справах про оскарження нотаріальних дій та усунення перешкод у користуванні майном. Із наданих доказів не можна ідентифікувати, що сплачені кошти були саме за цю справу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Окрім того запевняє, що адвокатом Цурканом В.І. не надано детального опису наданих відповідачам послуг, а наданий опис містить лише загальні формулювання.

Через представника ОСОБА_13 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали відзив на апеляційні скарги. Зазначають, що апеляційні скарги не визнають, а рішення суду першої інстанції від 07 червня 2021 року та додаткове рішення від 09 липня 2021 року вважають законними, правосудними та справедливими, прийнятими з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставою для залишення судових рішень без змін, а апеляційних скарг без задоволення. ОСОБА_1 не довела, що фактично проживала з ОСОБА_8 однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу (не доведено обставин спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї та наявності подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які б вказували на наявність відносин притаманних подружжю). Фотосвітлини не є належними та допустимими доказами, оскільки одна - датована 26 січням 2000 року, що до спору відношення не має, інші дати на фотосвітлинах можливо підроблені, а на інших не можна ідентифікувати фізичних осіб. Доведено, що ОСОБА_1 не мала достатніх доходів, щоб придбати квартиру. У 2003 році позивач отримала дохід за основним місцем роботи (Лебединський фаховий медичний коледж Сумської області) у сумі 1 844,95 грн, а за 2004 рік у неї офіційні доходи відсутні. Спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а тому відсутні підстави виключати її Ѕ частину зі складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 , та визнавати за позивачем право власності на Ѕ її частину. ОСОБА_8 постійно проживав у с. Каплунівка Богодухівського (колишнього Краснокутського) району Харківської області. У період з 1988 по 1996 рік знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 . Після розлучення до 2000 року проживав окремо, але з січня 2000 року примирився з ОСОБА_10 та з цього часу став постійно із нею проживати разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в с. Каплунівка. За місцем проживання у с. Каплунівка ОСОБА_8 приймав замовлення та проводив сеанси зцілення. Періодично виїздив у інші регіони України, де мав прихисток та проводив сеанси зцілення. Одним із таких місць була й спірна квартира, яку він придбав за власні кошти з метою проведення лікування людей. На підставі усних домовленостей ОСОБА_1 була квартиронаймачем, платила власнику квартири орендну плату, участі у придбанні кватири не приймала, а після смерті ОСОБА_8 вирішила скористатися ситуацією та заволодіти житлом, використавши квитанції на оплату житлово-комунальних послуг, на яких немає особистого відображення тих, хто ці квитанції забезпечував виконанням. Сторона відповідачів ніколи не визнавала за позивачем статусу особи, яка була членом сім`ї або фактично проживала з ОСОБА_8 як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. З 2000 року ОСОБА_8 постійно проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 у обох будинковолодіннях, що по АДРЕСА_2 . Один будинок був оформлений на ОСОБА_8 , а інший - після офіційного розірвання шлюбу оформили на ОСОБА_10 , оскільки у сільський місцевості заборонялося мати на одну сім`ю більше одного будинковолодіння. ОСОБА_8 постійно проживав за місцем паспортної реєстрації, а не у м. Житомирі. Свідки зі сторони позивача ( ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ) надали суперечливі опосередковані показання на відміну від свідків з боку відповідачів ( ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ). Ніколи ОСОБА_1 не з`являлася та не проживала у с. Каплунівка. Помер ОСОБА_8 у м.Харкові, а не у м. Житомирі. У лікарні ОСОБА_1 біля хворого не знаходилася. Поховали ОСОБА_8 його рідні дочки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . На похованні ОСОБА_1 також не було. Про неї стало відомо лише після відкриття провадження у справі. Наявність чеків та квитанцій не доводить позовних вимог, оскільки за ними неможливо ідентифікувати покупця. Якщо позивач придбавала відповідне рухоме майно, то використовувала для власного споживання. Проведення ремонтних робіт у спірній квартирі належними та допустимими доказами не доведено. Поточні роботи проводив ОСОБА_8 , коли приїздив до Житомира для проведення сеансів. Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду є правильним, але вони неправильно нею застосовуються стосовно заявлених позовних вимог. Обставини спільного відпочинку, спільна присутність на святах, пересилання коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що склалися та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність відносин, притаманних подружжю. Зокрема, довідки з місця проживання, показання свідків, листи ділового та особистого характеру, свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого, заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Позивач не довела, що вона спільно проживала із померлим, мала спільний побут та взаємні права і обов`язки. При цьому доцільно звернути увагу, що позивач не надала доказів участі у договорі купівлі-продажу спірної квартири, не була стороною договору та прав покупця (власника або співвласника) не набула. Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визнання та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Матеріали справи не містять клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат із урахуванням наведених обставин відсутні.

Інші учасники справи відзиву на апеляційні скарги не подавали. За змістом положень частини третьої ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення та додаткового рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали. Просять її задовольнити, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У режимі відеоконференції представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - адвокат Цуркан В.І. апеляційні скарги не визнав. Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін. Проти приєднання на стадії апеляційного перегляду фотосвітлин та виклику нових свідків категорично заперечив із тих підстав, що до апеляційних скарг докази не надані та окремо відповідачам та іншим учасникам не надіслані. Окрім того, фотосвітлини неможливо ототожнити і перевірити на достовірність та практика Верховного Суду не визнає такі докази (фотосвітлини) допустимими та належними доказами при вирішенні спору за відповідною предметністю, оскільки при виготовленні фотосвітлин не виключається технічна можливість використання різного роду технологій для демонтажу і підробки фотосвітлин при виготовлені паперового носія з електронного. Щодо виклику нових свідків, то позивач у суді першої інстанції скористалася правом виклику свідків. Суд першої інстанції клопотання задовольнив та викликав сім свідків, із яких позивач спромоглася забезпечити явку лише трьох. Інші свідки викликалися більше п`яти разі, внаслідок чого судові задання відкладалися. Позивач не змогла забезпечити явку всіх заявлених нею свідків, оскільки вони не бажали свідчити у суді. Отже, вважає заявлені клопотання щодо нових доказів зловживанням процесуальними правами, оскільки з 2017 року позивач не спромоглася визначитися із свідками та при цьому не довела, що мала перешкоди. Крім того, у клопотанні не зазначено про обставини, про які свідки можуть надати показання. 

Інші учасники справи в судове засіданні не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не спрямовували. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи (положення ст.372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволені з наступних підстав. 

Відповідно до частини першої ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у встановленні факту проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Конституційний Суд України у рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визначення осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Згідно із частиною другою ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За таких обставин, обов`язковою умовою для визнання однією сім`єю чоловіка і жінки, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, крім власне факту спільного проживання, є ведення ними спільного побуту, господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.

 Із наведених положень можливо встановити ознаки подружніх відносин, зокрема, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року в справі № 295/14208/18-ц, від 20 січня 2021 року в справі № 178/90/18-ц.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Із огляду на ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.77,81 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається на судом установлено, що 25 травня 2004 року ОСОБА_21 продала, а ОСОБА_8 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.29-30 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер у м.Харкові (а.с.130 т.1).

Із довідки виконкому Каплунівської сільської ради від 15 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_8 був зареєстрований та постійно проживав у с. Каплунівка Краснокутського району Харківської області та на день смерті проживав один (а.с.6 т.3).

До нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулися: 16 травня 2017 року – доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.2,3 т.3), 12 листопада 2017 року – ОСОБА_1 (а.с.8 т.3).

Листом від 29 листопада 2017 року Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області повідомила, що заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 залишена без розгляду, оскільки для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто дня смерті, та доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин (а.с.9 т.3).

Із відміток у паспорті, який був виданий на ім`я ОСОБА_8 04 червня 1996 року Краснокутським РВ УМВС України в Харківській області, з 12 листопада 1988 року по 20 вересня 1996 року ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_22 (а.с.27 т.1).

На підставі акта від 23 січня 2018 року виконкомом Каплунівської сільської ради Краснокутського району Харківської області ОСОБА_10 видна довідка від 23 січня 2018 року №02-32/36 про те, що за свідченнями жителів с. Каплунівка вона проживала та вела сімейний побут спільно з ОСОБА_8 з січня 2000 року по день його смерті (а.с.113-114 т.1).
Наявність у позивача квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 , не є беззаперечним доказом проведення спільних з померлим витрат, оскільки особові рахунки були відкриті на попереднього власника ОСОБА_21 , або на ОСОБА_8 . Доказів здійснення платежів саме позивачем суду не надано.

Товарні чеки на придбання у 2004-2005 роках меблів (ліжка та шафи), побутової техніки (холодильника, міксера, магнітоли, пральної машинки) не містять інформації відносно осіб, які сплатити за товари, а тому відповідні письмові докази недостатні для доведення ведення позивачем із померлим спільного господарства (побуту).

Фіскальні чеки на придбання будівельних матеріалів без належних та допустимих доказів використання будівельних матеріалі при проведенні ремонтних робіт у спірній квартирі також не доводять спільного бюджету позивача з померлим. 

Доходи, які отримала позивач у 2004 році у сумі 1 874,95грн., не дозволяли їй купувати нерухоме майно. Кредиту вона не оформлювала та належних доказів укладення нею договору позики суду не надала. Окрім того, ОСОБА_1 у м. Житомирі зареєстрована не була.

Суд першої інстанції також проаналізував належність, допустимість та достовірність таких доказів, як фотосвітлини, та мотивував їх відхилення. 

Показання свідків, що були допитані судом першої інстанції, знайшли свою оцінку в сукупності із іншими доказами за правилами ст.89 ЦПК України.

Враховуючи правові позиції, які висловлені Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2019 року в справі №588/350/15-ц та від 12 грудня 2019 року в справі №466/3769/16, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що показання свідків позивача про спільне проживання позивача із ОСОБА_8 без доведення обставин ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, а спільні фотографії та показання свідків не можуть бути єдиною підставою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Позов поданий до суду 21 грудня 2017 року, тобто після набуття чинності новою редакцією ЦПК України. Справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання проводилося судом першої інстанції із 22 грудня 2017 року до 25 липня 2019 року, тобто упродовж півтора роки, що є більш ніж достатнім терміном для подання учасниками справи доказів на засадах змагальності. За положеннями ст.197 ЦПК України упродовж підготовчого судового засідання суд першої інстанції з`ясовував, чи надала позивач докази, на які вона посилається у позові, а також вирішував питання про витребування додаткових доказів, роз`яснював наслідки неподання доказів тощо. У суді першої інстанції позивач не була обмежена у праві допитати свідків, але остання частково відкликала клопотання щодо їх допит. Позивач та її представник не надали суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання до суду першої інстанції фотосвітлин або заявити клопотання про допит інших свідків із причин, що об`єктивно не залежали від них. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За таких обставин на стадії апеляційного перегляду не встановлено виняткових випадків, які б надавали суду апеляційної інстанції можливість прийняти фотосвітлини та допитати нових свідків. 

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та переоцінки доказів. Суд першої інстанції надав правильну оцінку доказам, які подані сторонами на засадах змагальності, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довела факту її проживання з ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до дня смерті останнього, відповідно і на час придбання спірної квартири (25 травня 2004 року). Аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та протилежного беззаперечно не доводять, оскільки грунтуються на припущення, що є неприйнятним. Інші вимоги (про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності, виключення Ѕ частини квартири зі складу спадкового майна та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири) є похідними та залежать від встановлення факту, а тому задоволеними бути також не можуть.

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції ухвалив рішення від 07 червня 2021 року з додержанням норм матеріального та процесуального права, яке за приписами ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає без змін.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

ОСОБА_1 про дату, час і місце проведення судового засідання 09 липня 2021 року повідомлена судовою повісткою за адресою, що вказана нею у позовній заяві та апеляційній скарзі: АДРЕСА_4 (а.с.101-103 т.4). Кореспонденція повернута поштою на адресу суду із грифом: «адресат відсутній за вказаною адресою». Про зміну свого місця проживання ОСОБА_1 суд не повідомляла та зазначала, що офіційна електронна адреса відсутня.

За змістом частини першої ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційного електронної адреси, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Зазначена норма дисциплінує сторони та стимулює їх належно користуватися своїми правами, щоб не допускати затягування розгляду справи. Отже, судова повістка про виклик на 09 липня 2021 року вважається ОСОБА_1 доставленою. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок – добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників процесу, заборона зловживання процесуальними правами. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадження у справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Представник відповідачів ОСОБА_13 у судовому засіданні 07 червня 2021 року в заявах по суті справи та щодо судових витрат на правничу допомогу, тобто до судових дебатів, зробив заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені у суді першої інстанції у зв`язку з розглядом справи, що складає по 5 000 грн. на кожну з відповідачів (загалом 10 000 грн.). У разі вирішення цивільної справи по суті позовних вимог остаточно у судовому засіданні 07 червня 2021 року сторона відповідач заявила, що упродовж п`яти днів нею будуть подані додаткові докази витрат на правничу допомог адвоката із заявою про розподіл судових витрат (а.с.194-197 т.3).

Докази в порядку частини восьмої ст.141 ЦПК України надійшли на електронну адресу суду 09 червня 2921 року.

Позивач не подавала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо співмірності та обов`язкової підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції від 09 липня 2021 року є безпідставними.

Окрім того, серед надійшовших до суду документів, є акт приймання-передачі (звіт) виконаних робіт за договором про правничу допомогу (детальний опис). У детальному описі конкретизовано щодо кожного із відповідачів ( ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) надані їм адвокатом Цурканом В.І. послуги, із зазначенням витраченого часу за період з 12 лютого 2020 року по 07 червня 2021 року, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є надуманими та не відповідають дійсності.

Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу, понесених відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у справі в суді першої інстанції в сумі 5 000 грн. щодо кожного із відповідачів підтверджений належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 липня 2021 року також апеляційний суд залишає без змін, оскільки ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2021 року окремо між адвокатом Цурканом В.І. та ОСОБА_2 ; адвокатом Цурканом В.І. та Божко О.І. укладені договори про надання правової допомоги.

Пунктом 17 цих договорів передбачено, що до суми у межах оплати за правничу допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар за правничу допомогу за погодинним тарифом (60 хвилин астрологічного часу) у розмірі 900 грн., що дорівнює (але не менше – з урахуванням року застосування) 15% від розміру місячного розміру мінімальної заробітної плати на час виконання замовлення (за основу приймається визначений законодавством розмір мінімальної заробітної плати за відповідний рік (з 01.01 2021 року: 6 000 грн. х 15%=900 грн.).

Вбачається, що ОСОБА_13 заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката за договором про правничу допомогу згідно з договірних відносин із кожним відповідачем окремо ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 3000 грн. на загальну суму 6 000 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом судової справи по доведенню доказів іншим учасникам справи в порядку цивільного судочинства (поштове супроводження) на суму 98,60 грн. (оплачено відповідачем ОСОБА_2 ).

На підтвердження наданих послуг на професійну правничу допомогу надано акт приймання-передачі (звіт) виконаних робіт за договором про правничу допомогу (детальний опис) від 19 листопада 2021 року, розрахункові квитанції на суму 3 000 грн. щодо кожного відповідача.

Відповідно до акту приймання-передачі (звіт) виконаних робіт за договором про правничу допомогу (детальний опис) від 19 листопада 2021 року адвокатом виконані наступні роботи: консультація з правових питань щодо представництва та участі у судовому розгляді при вирішенні апеляційних скарг ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції; попереднє визначення разом із клієнтом стратегії захисту інтересів клієнта та алгоритм дій задля задоволення вимог клієнта та найкращого захисту прав та інтересів клієнта; підготовка, формування та оформлення заяви про доведення до відповідачів тексту апеляційної скарги з додатками, інших заяв та клопотань в межах апеляційного перегляду; підготовка, формування та оформлення клопотання про організацію та проведення судових засідань в режимі відеоконференції; ознайомлення електронним листом суду з додатками у вигляді апеляційної скарги до доданих з електронною поштою доказів; визначення зі стратегії захисту клієнта після ознайомлення з текстами апеляційних скарг; підготовка, формування та оформлення відзиву на апеляційну скаргу; формування документальних додатків до відзиву на їх документальне оформлення відповідно до вимог процесуального законодавства; участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; правовий супровід з надання правничої допомоги та процесуального представництва при розгляді цивільної справи за апеляційними скаргами на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції. Зазначено, що при наданні адвокатських послуг, адвокатом витрачено 7,20 годин, вартість однієї години 900 грн., а загальна сума складає 6 480 грн., тобто по 3 000 грн. кожним замовником окремо.

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Разом із тим, оцінюючи обґрунтованість понесених відповідачами витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, враховуючи складність справи, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, колегія суддів доходить висновку, що справедливим буде зменшити загальний розмір витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 3000 грн, оскільки кожному із відповідачів надавалися однакові послуги, що не потребувало додаткових зусиль.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, заява ОСОБА_13 підлягає до часткового задоволення, оскільки витрати на професійну правничу допомогу у визначеному апеляційним судом розмірі є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, з врахуванням їх вартості та часу, затраченого на надання цих послуг кожному із відповідачів.

Отже, за розгляд справи у суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн. та 98 грн. поштових витрат, а на користь ОСОБА_4 - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 07 червня 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 07 червня 2021 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 липня 2021 року залишити без задоволення.
Додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 липня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_6 ,РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн. та 98 грн. поштових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: