ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 676/4832/20
Провадження № 22-ц/4820/197/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., секретар судового засідання Чебан О.М.

 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційними скаргами фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року та додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2021 року (суддя Вдовичинський А.В.).
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову зазначав, що 23.10.2017 він уклав трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 , відповідно до якого він, як працівник, зобов`язувався виконувати обов`язки водія автотранспортного засобу, нести матеріальну відповідальність за технічний стан автомобіля і вантаж, обслуговування та ремонт автомобіля, заміну паливно-мастильних матеріалів та запасних частин (п. 2 договору), а відповідач, як фізична особа-підприємець, зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства (п. 3 договору).
15.06.2020 ним було ініційовано розірвання трудового договору, оскільки відповідач протягом усього часу його роботи не виплачував йому заробітну плату і після його звільнення розрахунок не проведено. Так, відповідачем не виплачено йому заробітну плату за період з жовтня 2017 року по червень 2020 року у розмірі 103 197,10 грн. Крім того, як зазначає позивач, він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 103 197,10 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення із розрахунку середньоденної зарплати 190,10 грн. 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 103197,10 грн, 10000 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2021 року стягнуто з ФОП  ОСОБА_2 на користь держави 1161,29 грн судового збору. Стягнуто з ФОП  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 3364,73 грн витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 711,48 грн судового збору.
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено докази по справі, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що між ним та ОСОБА_1 23.10.2017 було укладено трудовий договір на невизначений строк у письмовій формі. Для виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 був наданий транспортний засіб Renault Magnum 430, 1997 року випуску, а також останньому нараховувалась та виплачувалась щомісячно заробітна плата, в тому числі сплачувались усі необхідні податки та збори, і такі обставини підтверджується відомостями з банку. Посилається на те, що при ухваленні рішення судом не прийнято до уваги, що опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожний окремо підтвердили, що працювали у відповідача, в тому числі, і в період, коли працював позивач ОСОБА_1 . При цьому, їм виплачувалась щомісячно заробітна плата в готівковій формі, також їм видавались на кожну поїздку грошові кошти на інші витрати. Тому, підстав для висновку, що заробітну плату не отримував тільки позивач немає. Також, як зазначає відповідач, судом безпідставно не прийнято до уваги довідку форми ОК-5, яка не тільки підтверджує, що за вказаний період з жовтня 2017 року по червень 2020 року був утриманий та перерахований єдиний соціальний внесок із заробітної плати ОСОБА_1 , весь період роботи зарахований до його страхового стажу, але за вказаний період дана довідка не містить будь-яких відомостей щодо виконання роботи в інших осіб. Крім того, судом не враховано, що позивач протягом двох з половиною років із заявою про невиплату заробітної плати до нього не звертався, заяву про звільнення з роботи у зв`язку із невиплатою заробітної плати не подавав, будь-яких доказів, що позивач був змушений за весь період роботи у відповідача шукати собі інші засоби для існування ним не надано. А тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні з нього судових витрат, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Вважає, що дія договору про надання правової допомоги закінчилась 08.08.2021 (термін дії договору про надання правової допомоги № 08/08 від 08.08.2020 – один рік), додаткових угод про продовження строку дії договору представником позивача не було надано. Крім того, розрахунок витрат по підготовці та написанні позовної заяви проведений неправильно. А тому, відсутні підстави для стягнення з нього заявлених позивачем судових витрат. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.
08.02.2022 представником відповідача ОСОБА_6 до апеляційного суду подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись в судове засідання за станом здоров`я. Разом з тим, до клопотання представником відповідача не долучено належних письмових доказів об`єктивної неможливості його участі в судовому засіданні за станом здоров`я. Крім того, враховуючи можливість представника відповідача заявити клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon, реалізацію відповідачем права на викладення своїх аргументів у апеляційних скаргах, колегія суддів поважності причин неявки в судове засідання не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи, та вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідача та його представника. При цьому, колегія суддів виходила з того, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи або його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до частини 1, 2 статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на судове рішення задоволенню не підлягає, апеляційна скарга на додаткове судове рішення підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 23.10.2017 ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_2 трудовий договір, відповідно до якого працівник зобов`язувався виконувати обов`язки водія автотранспортного засобу, нести матеріальну відповідальність за технічний стан автомобіля і вантаж, обслуговування та ремонт автомобіля, заміну паливно-мастильних матеріалів та запасних частин (п. 2 договору), а фізична особа-підприємець зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства (п. 3 договору) (а.с. 3).
Згідно з наказом ФОП ОСОБА_2 № 10-к від 23.10.2017 ОСОБА_7 прийнятий на роботу водієм вантажного автомобіля з 23.10.2017 (а.с. 66).
Та згідно з наказом ФОП ОСОБА_2 № 12-к від 15.06.2020 ОСОБА_7 звільнений з роботи з 15.06.2020 (а.с. 65).
Відповідно до індивідуальних відомостей з Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 – довідка форми ОК-5, позивачу зараховано з жовтня 2017 року по червень 2021 року відомості про заробітну плату в мінімальному розмірі (а.с. 75-80).
При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок по заробітній платі, розмір якої становить 103 107,10 грн (сума визначена після утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).
Відповідач ФОП ОСОБА_2 , заперечуючи позовні вимоги та вказуючи на відсутність заборгованості по заробітній платі надав суду відомості про нарахування та виплату заробітної плати з жовтня 2017 року по червень 2020 року, довідку про нарахування та виплату заробітної плати, виписку по банківському рахунку ОСОБА_2 (а.с. 16-28).
При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що такі документи підтверджують лише факт нарахування роботодавцем найманому працівнику заробітної плати, але вони не підтверджують факт виплати такої заробітної плати та її отримання позивачем. 
Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не є допустимими доказами, в розумінні ст. 78 ЦПК України, проведення роботодавцем оплати праці працівника, в даному випадку позивача у справі. 
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про порушення трудових прав позивача та задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. Як наслідок, встановивши, що відповідачем не було виплачено позивачеві заборгованість по заробітній платі і в день його звільнення, наявні підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, навівши розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16.06.2020 по 26.10.2021, у розмірі 65014,20 грн, дійшов висновку про зменшення цього розміру до 10000 грн, з урахуванням принципів пропорційності, розумності та справедливості.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується на передодні.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України , при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.  У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.  При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
При вирішенні питання щодо можливості зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції враховано, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
А тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. 
З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, суд першої інстанції обґрунтовано вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн. При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, нормам матеріального права та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц і не оспорюється позивачем.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Постановляючи додаткове рішення щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та, з урахуванням складності справи, ціни позову, значення справи для позивача, розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 3364,73 грн.
Проте, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч.ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесення вказаних витрат, суду першої інстанції було надано: копію договору про надання правової допомоги № 08/08 від 08.08.2020, копію додаткової угоди до договору від 08.08.2020, копію акта виконаних робіт від 25.10.2021 про надання правничої допомоги на суму 5000 грн, копію прибуткового касового ордеру № 27/110 від 27.10.2021 про сплату коштів за надані послуги в розмірі 5000 грн (а.с. 85, 89-91).
Пунктом 3.1 договору про надання правової допомоги № 08/08 від 08.08.2020 визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання, термін дії цього договору – 1 (один) рік, тобто до 08.08.2021, при цьому можливість його пролонгації умовами договору не передбачена.
Матеріали справи свідчать, що представник позивача був присутнім у 8 судових засіданнях: як повноважний представник 11.11.2020, 13.01.2021, 24.02.2021, 17.03.2021, 12.05.2021, 01.06.2021 та, не маючи повноважень на представництво інтересів позивача, - 11.10.2021, 26.10.2021. Станом на 25.10.2021 (згідно з актом виконаних робіт) витрати за участь в судових засіданнях склали 2 000 грн, а тому, витрати на правничу допомогу у формі участі повноважного представника в 6 судових засіданнях становлять 1714 грн 26 коп.
Крім того, згідно з актом виконаних робіт витрати на правничу допомогу у формі підготовки, написання, оформлення та направлення позовної заяви з розрахунку за 1 год. становлять 750 грн. Таким чином, сума таких витрат за 3 год. роботи складає 2250 грн (750х3).
А тому, загальна сума понесених витрат на правничу допомогу становить 3964,26 грн (1714,26+2250). Відповідно, сума витрат на правничу допомогу, з врахуванням розміру задоволених позовних вимог, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 2667 грн 55 коп (3964,26х67,29:100).
З урахуванням викладеного вище, додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3364,73 грн витрат на правничу допомогу, відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід змінити, зменшивши вказану суму до 2667 грн 55 коп. А тому, підставними є доводи апеляційної скарги в частині неправильності проведення судом першої інстанції обрахунку витрат на правничу допомогу.
Додаткове рішення в частині вирішення питання про розподіл судового збору підлягає залишенню без змін, оскільки вказане питання вирішено судом першої інстанції з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2021 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2021 року в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3364,73 грн витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши вказану суму до 2667 грн. 55 коп.
В решті додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

       О.І. Талалай