СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року                                 м. Харків                        Справа № 922/3746/21  

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенова О.Є.,
за участю представників сторін:
від позивача: Чупрін А.О., ордер серія ВІ №1040312 від 13.12.2021;
від відповідача (апелянта): Торшина-Дзюба Т.О., довіреність №6 від 28.01.2022;
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Куряжський домобудівельний комплекс", смт. Пісочин, Харківська область (вх. №3851 Х/2),
на рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 (повний текст складено 19.11.2021) у справі №922/3746/21 (суддя Калантай М.В.),
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Астер-М", м.Харків
до відповідача Приватного акціонерного товариства "Куряжський домобудівельний комплекс", смт. Пісочин, Харківська область, 
про стягнення 146198,97грн,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Астер-М" (надалі – ТОВ "Астер-М") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Куряжський домобудівельний комплекс" (надалі – ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс") про стягнення 138097,16грн, з яких: 136720,32грн заборгованості за поставлений товар; 966,41грн 3% річних; 410,43грн інфляційних витрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач прийняв, але не оплатив поставлений йому позивачем товар (сантехнічні матеріали) за видатковою накладною №690601002-21000257 від 29.01.2021.
08.10.2021 позивачем подано до господарського суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, якою останній збільшив суму заявлених на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань, остаточно просив стягнути з відповідача 2505,91грн 3% річних, 6972,74грн інфляційних витрат
Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 у справі №922/3746/21 позов (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 136720,32грн заборгованості за поставлений товар, 2505,91грн 3% річних, 6972,74грн інфляційних витрат, а також 2270,00грн судового збору.
Не погодившись із вищевказаним рішенням, ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 у справі №922/3746/21 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі відповідачем також заявлено клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник посилається на порушення місцевим судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вважає висновки, викладені в оскаржуваному рішенні такими, що не відповідають дійсності. 
В обґрунтування своїх доводів скаржник зазначає наступне:
-  суд першої інстанції помилково здійснив самостійну кваліфікацію  спірних правовідносин сторін як таких, що регулюються умовами Договору  поставки №С-49/19 від 27.12.2019, зважаючи на те, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог про такий договір взагалі не зазначав, а просив стягнути заборгованість на підставі не існуючого договору поставки товару, укладеного у спрощеній формі (за рахунком на оплату №690601002-1 від 06.01.2021); посилаючись на наведене, апелянт вважає, що суд вирішив спір по суті за відсутності відповідних позовних вимог та обґрунтувань позивача у справі, чим порушено принцип диспозитивності господарського судочинства;
- відповідач обґрунтовано заперечував проти позовних вимог з огляду на те, що письмова претензія позивача містила вимоги щодо сплати заборгованості за неіснуючим договором, однак позивач не зазначав про наявність Договору поставки №С-49/19 від 27.12.2019;
- судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки умовам Договору поставки №С-49/19 від 27.12.2019, зокрема порядку поставки і приймання-передачі товару, а також належним чином не перевірено тих обставини, чи сторони дотримались вимог, передбачених п.п. 3.1., 3.2., 5.2., 5.5. цього правочину;
- судом також не було перевірено довіреність №16 від 29.01.2021, яка видавалась на особу - підписанта рахунку на оплату №690601002-1 від 06.01.2021, а також належним чином не було досліджено оформлення та підписання цього документу саме уповноваженими особами ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс", зокрема не оцінено той факт, що довіреність підписана не керівником та головним бухгалтером відповідача; на думку апелянта, у цій довіреності містяться підписи не встановлених осіб, що у свою чергу викликає сумнів правомочності отримання товару особою, зазначеною у такій довіреності;
- суд залишив поза увагою те, що у даному випадку товар було поставлено позивачем до отримання грошових коштів (100% попередньої оплати) від відповідача, що не відповідає передбаченому п.2.3. Договору порядку оплати;
- висновки суду щодо отримання товару відповідачем без зауважень та заперечень, на переконання скаржника є помилковими та не підтверджені належними доказами, оскільки судом не встановлювались ті обставини, чи за Договором поставки №С-49/19 від 27.12.2019 товар отримала дійсно уповноважена на це особа, чи особа, яка такого права взагалі не мала.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2021 для розгляду справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" на рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 у справі №922/3746/21; встановлено учасникам справи строк до 05.01.2022 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження; призначено справу до розгляду на 31.01.2022 о 10:00 год.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 05.01.2022 від ТОВ "Астер-М", позивач заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги, просить залишити оскаржуване рішення без змін. 
Позивач вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача обов`язку з оплати товару через невиконання покупцем вимог Договору в частині здійснення 100% попередньої оплати, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 693 ЦК України, якими передбачено обов`язок покупця здійснити оплату у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. Посилаючись на приписи ч. 4 ст. 538 ЦК України та ч. 1 ст. 526 ЦК України позивач вважає, що господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з покупця (відповідача) вартості поставленого товару, який ним було прийнято без будь-яких зауважень чи заперечень. Аргументи скаржника щодо отримання товару неуповноваженою на те особою відповідача позивач вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не заперечується сам факт отримання товару, який у подальшому був використаний ним у своїй господарській діяльності.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2022, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Бородіної Л.І. для розгляду справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В. 
Присутня у судовому засіданні апеляційної інстанції 31.01.2022 представниця  відповідача (апелянта) підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Присутній у судовому засіданні 31.01.2022 представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. 

Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх представників позивача та відповідача (апелянта), судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановленого господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.12.2019 між ТОВ "Астер-М" (постачальник) та ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" (покупець) укладено Договір поставки №С-49/19 (надалі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця сантехнічні матеріали (надалі - товар), а покупець зобов`язався прийняти товар і сплатити його вартість в порядку і на умовах, встановлених цим договором.
За умовами п. 1.5 Договору загальна кількість товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються в рахунках-фактурах, які є невід`ємною частиною даного договору.
Ціна конкретної одиниці товару вказується в рахунку-фактурі (п. 2.1 Договору).
У п. 2.3. Договору сторони дійшли згоди, що оплата за товар проводиться на умовах 100% передплати.
Передача товару здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, кількість в одиницях виміру, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається (п. 5.1 Договору).
Цей договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2021, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 7.1 Договору).
Сторони спору як при розгляді справи у суді першої, так і в апеляційній інстанції не заперечують тих обставин, що вказаний Договір №С-49/19 від 27.12.2019 був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (спірної поставки та приймання товару) та є діючим і до цього часу. 
Матеріалами справи підтверджується, що 06.01.2021 ТОВ "Астер-М" було сформовано рахунок на оплату №690601002-1, згідно яким передбачено оплату ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" товару (сантехнічних виробів) на загальну суму 136720,32грн (а.с. 8, т.1). 
29.01.2021 між сторонами підписано видаткову накладну №21000257 від 29.01.2021, з якої вбачається, що представник позивача передав, а представник відповідача, який діяв на підставі довіреності №16 від 29.01.2021, отримав обумовлені рахунком №690601002-1 від 06.01.2021 товари на загальну суму 136720,32грн (а.с. 9-11, т.1).
02.06.2021 позивач направив відповідачу письмову вимогу №01/06-1 від 01.06.2021 про сплату вартості поставленого товару в розмірі 136720,32грн в семиденний строк з дати її отримання. Вказана вимога отримана відповідачем 07.06.2021, однак залишена ним без реагування (а.с. 12-14, т.1).
У подальшому, 09.08.2021 позивач направив відповідачу претензію №09/08-1, якою просив сплатити суму заборгованості за поставлений товар в розмірі 136720,32грн (а.с. 15-17, т.1).
13.09.2021 відповідач направив позивачу відповідь на претензію №09/08-1 від 09.08.2021, в якій зазначив, що заперечує проти даної претензії з огляду на те, що між сторонами 27.12.2019 було укладено Договір поставки №С-49/19 від 27.12.2019, однак позивач у претензії посилається на укладення між сторонами Договору поставки товару у спрощений спосіб шляхом надання рахунку на оплату №690601002-1 від 06.01.2021 (а.с. 47, т.1).
Зважаючи на те, що відповідач, як покупець свої зобов`язання щодо оплати вартості поставленого позивачем товару не виконав, у зв`язку із чим ТОВ "Астер-М" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" про стягнення 136720,32грн заборгованості за поставлений товар, 966,41грн 3% річних, 410,43грн інфляційних витрат.
За результатом розгляду позовних вимог Господарський суд Харківської області 19.11.2021 ухвалив оскаржуване рішення у справі №922/3746/21, яким позов задовольнив у повному обсязі.
Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд першої інстанції врахував доводи відповідача щодо укладення між сторонами спору Договору  поставки №С-49/19 від 27.12.2019 та виходив із самостійної кваліфікації спірних правовідносин, зокрема з того, що спірна поставка товару відбулась не у спрощений спосіб на підставі рахунку-фактури та видаткової накладної, як зазначає позивач, а саме на виконання умов діючого договору. Разом з цим, судом було встановлено, що на виконання умов названого договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар за на загальну суму 136720,32грн без будь яких-зауважень. Тому оскільки відповідачем не було надано доказів оплати вартості отриманого товару, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за поставлений товар. Враховуючи встановлення судом обставини щодо прострочення відповідачем вказаної оплати відповідно до умов Договору, суд першої інстанції також дійшов висновку, що відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача 2505,91грн 3% річних та 6972,74грн інфляційних витрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 29.01.2021 по 09.09.2021.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю правових висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості прийнятого, але не оплаченого товару (сантехнічних матеріалів) за видатковою накладною №21000257 від 29.01.2021. 
Так, у позовній заяві позивач посилався на те, що між ТОВ "Астер-М" та ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" було укладено договір поставки товару у спрощеній формі, шляхом надання останньому рахунку на оплату №690601002-1 від 06.01.2021 на загальну суму 136720,32грн, а факт прийняття відповідачем цього товару підтверджується видатковою накладною №21000257 від 29.01.2021.
Господарський суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що у наданих позивачем до позовної заяви рахунку та видатковій накладній вказано, що вони складені на підставі договору, однак без зазначення реквізитів (номеру та дати) такого договору. Виходячи із наданих відповідачем до матеріалів справи доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вище рахунок та накладну було складено в період дії Договору №С-49/19 від 27.12.2019, яким передбачено здійснення поставки товарів, що охоплюються предметом Договору №С-49/19, а саме: сантехнічних виробів, у зв`язку з чим суд відзначив, що вказана поставка товару відбувалася саме на виконання умов діючого Договору №С-49/19, зокрема, його п.п. 1.5, 2.1, 5.1.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).
Як свідчать матеріали справи, оцінивши зміст наданих позивачем рахунку на оплату № 690601002-1 від 06.01.2021 на загальну суму 136720,32грн та видаткову накладну №21000257 від 29.01.2021, а також умови Договору поставки №С-49/19 від 27.12.2019, наданого відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін цього сопру.
Відповідач в апеляційній скарзі проти позовних вимог заперечує повністю, вважає, що оскільки при зверненні до суду з даним позовом позивач не обґрунтовував заявлені позовні вимоги посиланням на Договір поставки №С-49/19 від 27.12.2019, а посилався виключно на правовідносини сторін за неіснуючим договором, зазначене унеможливлює для суду самостійно замінювати підстави позову та, як наслідок, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Тобто, на думку скаржника, суд не мав повноважень самостійно здійснювати заміну підстав позову, за відсутності відповідних позовних вимог.  
Колегія суддів не може погодитись з вищенаведеними доводами відповідача з огляду на таке. 
Так, п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України визначено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
У господарському процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в господарському процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Аналогічний висновок щодо обов`язку суду з надання правової кваліфікації відносин сторін викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц.
Судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії").
Як вбачається із матеріалів даної справи, зміст підстав заявлених  позовних вимог ТОВ "Астер-М" складають обставини існування між сторонами договірних правовідносин, за умовами яких позивач, як продавець, поставив відповідачу, як покупцю, товар (сантехнічні матеріали), який останній (відповідач) прийняв без будь-яких зауважень чи заперечень, що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №21000257 від 29.01.2021, однак покупець не оплатив вартість такого товару. 
Аналіз змісту наведених позивачем обставин свідчить, що правовідносини сторін за свої характером та змістом є саме договірними та підпадають під правове регулювання норм ст. 712 ЦК України, які регулюють поставку товару, та загальних правил купівлі-продажу (ст.ст. 655 - 697 ЦК України). 
При цьому позивач до матеріалів справи надав докази (рахунок на оплату та видаткову накладну), в яких зазначено, що вони складені на підставі договору, однак без зазначення реквізитів (номеру та дати) такого договору.
За встановлених судом обставин саме лише не зазначення позивачем у позовній заяві в якості правової підстави заявлених вимог про те, що такі правовідносини сторін виникли саме на підставі Договору поставки №С-49/19 від 27.12.2019, який надався в процесі розгляду справи відповідачем, не є таким, що спричиняє негативні наслідки для позивача, оскільки неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції помилково здійснив самостійну кваліфікацію спірних правовідносин сторін як таких, що регулюються умовами Договору  поставки №С-49/19 від 27.12.2019, за відсутності відповідних обґрунтувань в позовній заяві.
Щодо суті позовних вимог, то колегія суддів виходить з того, що за загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у    ст. 11 ЦК України. За приписами ч. 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності до    ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (надалі – ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1    ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються    ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених    ГК України.
Судом апеляційної інстанції враховано, що спірні правовідносини сторін виникли на підставі Договору поставки №С-49/19 від 27.12.2019, який за своїм змістом та правовою природою підпадає під правове регулювання норм ст. 712 ЦК України та ст.ст. 264 - 271 ГК України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 ЦК України).
Як встановлено ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у власність у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.
Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок та зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Матеріали справи свідчать, що ТОВ "Астер-М" на виконання умов діючого договору, зокрема поставило ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" у січні 2021 товар (сантехнічні матеріали) на загальну суму 136720,32грн, що підтверджується видатковою накладною №21000257 від 29.01.2021, підписаною між сторонами. 
Факт поставки товару та факт його прийняття з боку ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" підтверджується відміткою про прийняття представника відповідача на підтвердження прийому товару. 
Повноваження представника відповідача, який здійснював приймання спірного товару підтверджуються довіреністю №16 від 29.01.2021 (а.с. 10, т.1). 
Проте, як свідчать досліджені судом докази, ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару всупереч    ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України не виконало, у зв`язку із чим, станом на момент звернення ТОВ "Астер-М" із позовом до суду, у відповідача наявний борг у розмірі 136720,32грн.
До того ж, факт отримання товару в суді першої інстанції не заперечувався і самим відповідачем, що в силу ч.1 ст. 75 ГПК України не потребує доведенню. 
Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач лише зазначав про те, що позивач намагається стягнути заборгованість на підставі неіснуючого договору, укладеного у спрощений спосіб. Також відповідач посилався на необґрунтованість позову з огляду на першочергову необхідність врегулювання спірних правовідносин у позасудовому порядку (в порядку переговорів) та безпідставність письмових претензій позивача у зв`язку з тим, що такі претензії не містять посилання на Договір поставки №С-49/19 від 27.12.2019.
При цьому, судова колегія вважає неправомірною відмову відповідача оплатити поставлений позивачем товар з самих лише підстав, що у письмових претензіях не міститься посилання на договір, а також апеляційна інстанція відхиляє доводи відповідача про неможливість подання цього позову до досудового врегулювання спору.
Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар з огляду на приписи ст. 692 ЦК України виник з моменту прийняття ним товару без необхідності досудового врегулювання спору та не залежить від наявності чи відсутності будь-яких письмових претензії позивача.
Поряд з цим, суд зауважує, що чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує.
Доводи апеляційної скарги ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" стосовно того, що місцевим судом не було перевірено визначеного договором порядку поставки і приймання-передачі товару, а також не досліджено дотримання сторонами вимог п.п. 3.1., 3.2., 5.2., 5.3. Договору, не приймаються судовою колегією апеляційного господарського суду, зважаючи на наступне.
Так, судом встановлено, що за умовами п. 3.1. Договору поставка товару проводиться постачальником партіями, відповідно до потреб покупця, виключно  на підставі письмової заявки останнього, протягом 20 (двадцять) днів. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що заявка покупця направляється постачальнику засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою чи передається безпосередньо через свого представника. Погодженням заявки  постачальником та прийняттям її до виконання вважається виставлення рахунку для заявки постачальником та прийняттям її до виконання вважається виставлення рахунку для оплати чи поставка товару (у випадку після оплати поставленого товару). Кожна заявка окрім асортименту та кількості товару, що підлягає поставці, повинна містити порядок та терміни ставки, та порядок і терміни оплати, якщо вони відрізняються від зазначених у договорі. Порядок і терміни поставки та порядок і терміни оплати на кожну конкретну партію товару зазначений в погодженій сторонами заявці мають пріоритетне значення ніж ті, що викладені в договорі. 
Згідно п. 5.1. Договору передача товару здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, кількість в одиницях виміру, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається. Ціни в видатковій накладній не повинні відрізнятися від цін, вказаних у специфікації.
При передачі товару постачальник передає покупцеві по одному примірнику товаросупроводжувальних документів на кожну партію товару, якими є: 
- видаткова накладна;
- рахунок-фактура;
- сертифікат якості заводу виробника (копія) (п. 5.2. Договору).          
Поряд з цим, за умовами п. 2.3 Договору передбачено, що оплата товару має здійснюватися в порядку попередньої 100% оплати. 
Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що між ТОВ "Астер-М" та ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" було підписано видаткову накладну №21000257 від 29.01.2021, з якої вбачається, що представник позивача передав, а представник відповідача, який діяв на підставі довіреності №16 від 29.01.2021, отримав обумовлені рахунком №690601002-1 від 06.01.2021 сантехнічні матеріали на загальну суму 136720,32грн.
Судова колегія апеляційного господарського суду зауважує, що видаткова накладна є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарських операцій та факт встановлення договірних відносин, з огляду на положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
При цьому, умови п. 5.12. Договору свідчать, що сторони погодили перехід права власності на поставлений позивачем товар до покупця в момент передачі йому товару від продавця, у зв`язку із чим зазначена обставина вимагає від покупця виконання обов`язку щодо оплати вартості поставленого йому товару. 
Крім того, умовами договору сторони погодили, що приймання-передача товару по кількості та якості здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, по кількості – згідно товарно-транспортної документації, по якості – згідно даних паспорту (сертифікату) якості на товар (п. 5.5. Договору).
Також, за умовами п. 5.6. Договору поставлений товар вважається прийнятим за кількістю та якістю з моменту підписання видаткової накладної покупцем. А згідно п. 5.7. Договору, якщо при прийманні товару буде виявлена нестача чи невідповідність товару асортименту, він у присутності представника постачальника (а при поставці із залученням перевізника – представника останнього) склавши відповідний акт, має право: 
- не приймати всю партію товару;
- прийняти поставлену частину товару та вимагати до поставки товару чи повернення вартості оплаченої непоставленої частини товару;
- вимагати заміну товару, що не відповідає асортименту. 
Судом першої інстанції було вірно встановлено та це перевірено апеляційним судом, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження відмови ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" від прийняття товару поставленого згідно видаткової накладної №690601002-1 від 06.01.2021 на загальну суму 136720,32грн, чи складання акту про нестачу або невідповідність товару асортименту.
Тому колегія суддів вважає, що факт підписання ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" видаткової накладної №690601002-1 від 06.01.2021 без жодних зауважень, свідчить про прийняття покупцем поставленого ТОВ "Астер-М" товару, що зумовлює виникнення у відповідача зобов`язання щодо повної оплати вартості такого товару.
Судова колегія також вважає, що оскільки відповідачем до матеріалів справи не надано будь-яких належних та допустимих доказів ані на підтвердження відмови від прийняття такого товару, ані щодо того, що поставлений товар не відповідав асортименту та умовам договору, тому товар є таким, що був замовлений та прийнятий покупцем відповідно до п. 3.1., 3.2., 5.1., 5.2. Договору. 
При цьому аналіз умов укладеного між сторонами правочину свідчить, що останні погодили поставку товару з 100% передплатою. У свою чергу відповідач отримав товар без будь-яких зауважень, тим самим погодившись з діями позивача. 
За оцінкою суду сам по собі факт поставки позивачем товару без отримання 100% передплати не дає відповідачу підстави для можливості не оплачувати такий товар, оскільки у цьому випадку відповідно до ст. 692 ЦК України у покупця виник обов`язок оплатити товар після його фактичного прийняття.   
Щодо аргументів апеляційної скарги відносно того, що судом не було перевірено правильності оформлення довіреності №16 від 29.01.2021, яка видавалась на особу, яка приймала товар, у зв`язку з чим суд не міг дійти висновку про те, що такий товар був прийнятий відповідачем без зауважень, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
За визначенням ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено перелік основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитами є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиниця виміру господарської операції; посади осіб відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що надана позивачем до матеріалів справи видаткова накладна №21000257 від 29.01.2021 містить підписи сторін, у тому числі представника ПрАТ "Куряжскьий домобудівельний комплекс" та відповідає поняттю "первинний документ", що визначено у ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України".
Відповідно до п. 11 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості, затвердженої постановою Держарбітражу №П-6 від 15.06.1965, приймання товарів мають право здійснювати працівники отримувача (покупця), уповноважені на це керівництвом підприємства-отримувача, і ці працівники повинні відноситись до категорії матеріально-відповідальних осіб. Відпуск товарно-матеріальних цінностей покупцям або передача їх безоплатно здійснюється підприємствами тільки на підставі доручень отримувачів (покупців).
Довіреність на одержання цінностей є документом, що фіксує рішення керівництва підприємства-одержувача про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей. Без довіреності не може бути створено інший первинний документ накладну-вимогу, товарно-транспортну накладну, який є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що видаткова накладна №21000257 від 29.01.2021 міститься інформацію щодо посади особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку відповідача (приймала товар), а саме: начальник відділу МТЗД та З Мамонов Валерій Володимирович, а також містить посилання на довіреність №16 від 29.01.2021.
Окрім цього, наявною в матеріалах справи копією довіреності №16 від 29.01.2021 підтверджується рішення керівництва ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" про надання начальнику відділу МТЗД та З           Мамонову В.В. права на отримання матеріальних цінностей. До вказаної довіреності додано перелік цінностей, які належить отримати повіреному, а саме: сантехнічні матеріали вартістю 13700грн. Зазначений перелік містить підпис особи, що отримала довіреність, а також підписи керівника та головного бухгалтера ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" (а.с.10-11, т.1), що наділяє зазначену вище видаткову накладну доказовою силою.
Крім того, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що видаткова накладна №21000257 від 29.01.2021 є підробленою, або ж підписаною не працівником ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" - начальником відділу МТЗД та З Мамоновим В.В., або ж що відповідач взагалі не видавав такій особі довіреність №16 від 29.01.2021.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що надана позивачем видаткова накладна №21000257 від 29.01.2021, яка підписана уповноваженою особою відповідача за довіреністю, є первинним бухгалтерським документом, який підтверджуює факт здійснення господарської операції.
Судом апеляційної інстанції враховуються також й ті обставини, що позивачем 02.06.2021 та 09.08.2021 було направлено відповідачу письмові вимоги про виконання зобов`язання з оплати поставленого товару. У вказаних листах містилось посилання на видаткову накладну №21000257 від 29.01.2021, за якою відповідач прийняв товар, але не оплатив його вартість.
У той же час відповідач направив позивачу відповідь на претензію №09/08-1 від 09.08.2021, в якій зазначив, що заперечує проти даних претензій лише у зв`язку з тим, що в них не зазначено про укладення між сторонами Договору поставки №С-49/19 від 27.12.2019.
При цьому у вказаній письмовій відповіді відповідач не зазначає про те, що ним не було отримано товар за видатковою накладною №21000257 від 29.01.2021, або ж того, що таку накладну від імені ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" підписала будь-яка особа, яка не мала на це повноважень.
В процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у своєму відзиві також не посилався на те, що він не отримував товар за накладеною та не наводив аргументів щодо отримання такого товару невідомою особою за відсутності наданих повноважень. 
Зазначені аргументи відповідачем зазначаються лише в апеляцій скарзі.  
У зв`язку з наведеним колегія суддів наголошує на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справах № 910/19179/17, №914/2622/16.
За викладеного, всі доводи апеляційної скарги відповідача щодо неотримання ним товару за видатковою накладною №21000257 від 29.01.2021, а також, що таку накладну від імені ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" підписала особа, яка не мала на це повноважень, є такими, що суперечать його попередній поведінці, а тому апеляційним господарським судом відхиляються.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами того, що ним було виконано свої зобовязання щодо поставки товару відповідачу на суму 136720,32грн.
Зважаючи на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо стягнення з ПрАТ "Куряжскьий домобудівельний комплекс" на користь ТОВ "Астер-М" боргу в розмірі 136720,32грн.
Крім того, ТОВ "Астер-М" заявлялись вимоги щодо стягнення з ПрАТ "Куряжскьий домобудівельний комплекс" 2505,91грн 3% річних та 6972,74грн інфляційних витрат, нарахованих за період з 29.01.2021 по 09.09.2021.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи наведене, з огляду на умови договору, положення діючого законодавства та встановлений судом факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати товару, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2505,91грн та інфляційних в розмірі 6972,74грн за період з 29.01.2021 по 09.09.2021.
Доводи апелянта були спростовані у даній постанові апеляційного господарського суду, крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1    ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод       зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1    ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 у справі №922/3746/21 підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст.    129,    269,    270,    275, 276,    281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,           

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Куряжський домобудівельний комплекс" на рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 у справі №922/3746/21 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2021 у справі №922/3746/21- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.02.2022. 

Головуючий  суддя                                                               Н.О. Мартюхіна

Суддя                                                                                       Л.М. Здоровко  

Суддя                                                                                       О.В. Плахов