ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/92/21 Справа № 204/1126/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року

по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу статей 80, 83 Земельного кодексу України та статей 26, 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та визнано за нею право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами №1-3, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101, номер запису про право власності 11242648.

26 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Право власності за ОСОБА_1 зареєстроване в реєстрі за номером 11755836.

27 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Право власності за ОСОБА_3 зареєстроване в реєстрі за номером 11773339.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року скасовано та призначено цивільну справу № 202/6506/15-ц до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2018 справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

За даними Дніпровської міської ради, за адресою: м. Дніпро, вул. Чичеріна, 17М, в інформаційній (автоматизованій) підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська не виявлено записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними та юридичними особами.

Отже, ОСОБА_2 не набула право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна – житловий будинок розташований за вищевказаною адресою та не мала права розпорядження ним.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26.10.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований в реєстрі серія та номер: р.№ 4722; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.10.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований в реєстрі серія та номер: р.№ 4737; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 11755836 від 26.10.2015 року, внесений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., запис про право власності № 11773339 від 27.10.2015 року, внесений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В.; запис про право власності № 11242648 від 11.09.2015 року, внесений державним реєстратором Василенко Б.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого житлового будинку.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26.10.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований в реєстрі серія та номер: р.№ 4722.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.10.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований в реєстрі серія та номер: р. №4737.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 11755836 від 26.10.2015 року, внесений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., запис про право власності № 11773339 від 27.10.2015 року, внесений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В.; запис про право власності № 11242648 від 11.09.2015 року, внесений державним реєстратором Василенко Б.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

22 грудня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Денисенко Т.М. надійшло чергове клопотання про відкладення розгляду справи з інших підстав, ніж ті, які були наведені у попередньому клопотанні, а саме клопотання мотивовано необхідністю підготовки та надання додаткових пояснень.

Клопотання до задоволення не підлягає, оскільки в силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнова проти України”).

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.

Зазначена земельна ділянка не видавалася відповідачу ОСОБА_2 під будівництво, право власності чи користування на неї також не надавались, зокрема, згідно даних Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, що викладені у листі № 4/11-2019 від 20.09.2018 року, за адресою: АДРЕСА_1 , в інформаційній (автоматизованій) підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська не виявлено записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними та юридичними особами (т.1 а.с.22).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності та стягнення боргу задоволено частково та визнано за нею право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами № 1-3, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10-12).

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101, номер запису про право власності 11242648 (т.1 а.с.20).

26 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Право власності за ОСОБА_1 зареєстроване в реєстрі за номером 11755836 (а.с.23-24).

27 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Право власності за ОСОБА_3 зареєстроване в реєстрі за номером 11773339 (т.1 а.с.25-26).

Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці відповідно.

Також, судом установлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року яким за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами № 1-3, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 - скасовано та призначено цивільну справу № 202/6506/15-ц до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2018 року справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду (т.1 а.с.13-18).

При цьому, як вбачається з заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року та не спростовано відповідачами, предметом позову ОСОБА_2 , крім визнання права власності, було також стягнення боргу з відповідачів за договором будівельного підряду у зв`язку з невиконанням його умов, зокрема, неоформленням правовстановлюючих документів на самовільно побудований будинок, тобто, на момент прийняття зазначеного заочного рішення судом першої інстанції стосовно визнання права власності на нерухоме майно, будинок не був введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, правовстановлюючі документи на нерухоме майно відсутні, нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, документи на право власності або користування якою також відсутні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту незаконного вибуття земельної ділянки з комунальної власності, на якій самочинно побудовано нерухоме майно, у зв`язку з чим у ОСОБА_2 не виникло право власності на спірний житловий будинок, а отже й право на його відчуження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також не виникло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки, особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-225цс14.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ, суд загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Згідно з нормами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) ВП ВС погодилася з висновком ВСУ, висловленим у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-251цс15 про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно частини другої статті 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, про застосування якого відповідачем було заявлено в суді першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

У відповідності зі статтями 256, 257, частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

За правилами, встановленими частиною першою статті 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як установлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, за даними департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради, що викладені у листі № 2/2-131 від 18.10.2019 року Дніпровська міська рада отримала копію заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року по справі № 202/6506/15-ц лише 06.02.2017 (т.1 а.с.164,165), тобто саме з цієї дати Дніпровська міська рада дізналася про порушення її прав, окрім того, як вбачається зі змісту зазначеного судового рішення представник третьої особи, а саме територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з`явився, отже про факт винесення заочного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі № 202/6506/15-ц від 10.08.2015 року та його зміст, Дніпровська міська рада знати не могла.
З цим позовом Дніпровська міська рада звернулася у лютому 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд цієї справи № 204/1126/19 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки прямо залежить від розгляду позовних вимог у справі № 202/6506/15-ц про визнання права власності на нерухоме майно, розгляд якої наразі триває, з огляду на необхідність встановлення факту набуття права власності на один і той же об`єкт нерухомості та подальшого розпорядження ним, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції установлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року скасовано та призначено цивільну справу № 202/6506/15-ц до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2018 року справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
В свою чергу, 27.02.2020 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищевказану ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 року про залишення її позовної заяви без розгляду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2021 року, яка була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 17.11.2021 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа – територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів за невиконання умов договору підряду та визнання права власності на житловий будинок, залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Вказана ухвала набрала законної сили та не була оскаржена в апеляційному порядку.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року, п.1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко