ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022                     м. Дніпро         Справа №  914/2939/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),                                                            
суддів: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., 
секретар судового засідання Мацекос І.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сорочинського Миколи Павловича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 (повний текст складено 29.06.2021, суддя Новікова Р.Г.) у справі № 914/2939/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Глагол-Сервіс”, м. Львів
до Фізичної особи-підприємця Сорочинського Миколи Павловича, м. Кривий Ріг
про стягнення суми боргу в розмірі 291 880 грн., 3% річних в розмірі                         21 879 грн., інфляційної складової в розмірі 4 378 грн. 20 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.
У листопаді 2020 до Господарського суду Львівської області звернулось ТОВ “Глагол-Сервіс” з позовом до ФОП Сорочинського М.П., в якому просило стягнути з відповідача суму боргу – 291    880 грн., 3% річних – 21 879 грн. та інфляційні – 4    378, 20 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язань з повернення коштів, перерахованих платіжними дорученнями на підставі договору безвідсоткової позики.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ФОП Сорочинського М.П. на користь ТОВ “Глагол-Сервіс” суму боргу в розмірі 291    880,00 грн., 3% річних у розмірі 20    029,88 грн., інфляційну складову в розмірі 4    378,20 грн.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі                        1 849,12 грн. відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Місцевим господарським судом встановлено, що факт передачі коштів за Договором позики від 02.05.2018 підтверджено належними та допустимим доказами (платіжними дорученнями). Посилання відповідача на удаваність вказаного договору відхилені господарським судом з огляду на те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 11.08.2020 у справі №914/701/20 не встановлювались обставини удаваності Договору безвідсоткової позики №01/05 від 02.05.2018.
Щодо заяви свідка ОСОБА_1 , то з цього приводу суд також не прийняв її в якості доказу, з огляду на те, що розмір суми, переданої, за твердженням відповідача, засновнику ТОВ “Глагол-Сервіс”, та зміст графи «призначення платежу» у платіжних дорученнях, обставини передачі коштів не можуть встановлюватись в господарському процесі на підставі заяви свідка                ОСОБА_1 від 09.04.2021. Керуючись положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд визнав правочин правомірним, презумпція дійсності якого не спростована.
Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення річних та інфляційних, господарським судом першої інстанції за результатами перевірки наданого позивачем розрахунку визнано невірною дату початку нарахування річних та інфляційної складової. Правильним визнано та задоволено період з 24.07.2018 по 06.11.2020, що складає 20029,88 грн. Розмір інфляційної складової за вказаний період становить більшу суму, ніж заявлена позивачем, в той же час в матеріалах справи відсутня заява про збільшення розміру позовних вимог, отже, позовні вимоги про стягнення інфляційної складової задоволено місцевим господарським судом у заявленому розмірі.
2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати прийняте 17.06.2021 рішення у справі в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Глагол-Сервіс» до ФОП Сорочинський М.П.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує наступним:
-          договір безвідсоткової позики є удаваним правочином, який приховує інший правочин - повернення частини позичених коштів позивачем відповідачеві;
-          наявність кримінального провадження №12020140070000626 щодо заволодіння шляхом обману ОСОБА_2 (директор ТОВ “Глагол-Сервіс”) грошовими коштами ОСОБА_3 у розмірі 32500 доларів США під приводом розвитку бізнесу. Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 шляхом обману у 2017 році отримано від відповідача кошти у розмірі 32500 доларів США;
-          готівкові кошти передавались ОСОБА_2 у присутності громадянина ОСОБА_1 , про що він подав свідчення у рамках розгляду кримінальної справи, а також у даному процесі надав заяву свідка;
-          надано підтверджуючі документи щодо хронології подій, які супроводжували укладення так званого договору позики (ряд правочинів);
-          дії позивача мають ознаки шахрайства, щодо цього наразі триває розслідування у кримінальному провадженні. Наголошує, що договір позики коштів - удаваний, укладений для приховування іншого правочину - повернення ОСОБА_2 частини позичених коштів, отриманих ним від ФОП Сорочинський М.П. у 2017 році.
Скаржник наполягає на застосуванні комплексного періоду щодо з`ясування дійсного розміру заборгованості за всіма правовідносинами, які мали місце між учасниками, чого місцевим господарським судом зроблено не було.
3. Узагальнені доводи інших учасників справи.
30.12.2021 від позивача надійшли пояснення на апеляційну скаргу (т.2 а.с.157-164).
4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.09.2021, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.09.2021, поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Сорочинського Миколи Павловича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі № 914/2939/20; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 17.11.2021 о 15:15 год.; зупинено дію рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі № 914/2939/20 на час розгляду апеляційної скарги.
17.11.2021 судове засідання не відбулось у зв`язку з тим, що член колегії - суддя Іванов О.Г. був зайнятий в іншому судовому засіданні.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2021 призначено розгляд апеляційної скарги у судове засідання на 18.01.2022 о 15:45 год.
13.01.2022 від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обгрунтування відповідач зазначає, що знаходиться на амбулаторному лікуванні з приводу ускладнення після перенесеної коронавірусної хвороби та потребує постійного нагляду лікаря. Також, між відповідачем та адвокатом Масюк Л.М. 12.01.2022 розірвано договір про надання правової допомоги, у зв`язку з чим відповідач змушений шукати іншого адвоката. Представляти ж свої інтереси самостійно, навіть дистанційно, відповідач не може як через незадовільне самопочуття, так і через брак юридичних знань.
Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки відсутні документи, що підтверджують викладені у клопотанні обставини.
У судовому засіданні 18.01.2022 представник позивача (в режимі відеоконференції) надав пояснення у справі та навів обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.
Відповідач у судове засідання не з`явився.
18.01.2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.
5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.
Між ТОВ “Глагол-Сервіс” (позикодавець) та ФОП Сорочинським Миколою Павловичем (позичальник) укладено Договір безвідсоткової позики №01/05 від 02.05.2018, згідно з п.п. 1.1, 1.2, 2.1, 2.2 якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику, а останній зобов`язується повернути позику у визначений договором строк. Позика надається на безвідсотковій (безвідплатній) основі. Сума позики становить 300    000,00 грн. У разі, якщо фактичний розмір позики, наданої позичальнику за даним Договором, виявиться меншим, ніж це зазначено в п. 2.1 Договору, сумою позики вважатиметься фактично надана сума коштів.
Відповідно до п. 5.1 Договору позики позика повертається у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позикодавця до 23.07.2018.
Договір набуває чинності з моменту перерахування суми позики позичальнику і є дійсним до моменту його остаточного виконання (п. 6.1 Договору).
Платіжними дорученнями:
- №66 від 03.05.2018 на суму 200    000,00 грн., 
- №73 від 10.05.2018 на суму 31    880,00 грн., 
- №81 від 30.05.2018 на суму 60    000,00 грн.
ТОВ “Глагол-Сервіс” перераховано ФОП Сорочинському М.П. 291    880,00 грн., отже, угода виконана позивачем.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку з повернення фактично отриманих коштів в обумовлені Договором строки, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач вважає, що Договір безвідсоткової позики №01/05 від 02.05.2018 є удаваним правочином, насправді відбулось часткове повернення засновником ТОВ “Глагол - Сервіс” ОСОБА_2 раніше позичених йому відповідачем коштів у розмірі 32    500 дол. США.
6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, суд апеляційної інстанції переглядає дану справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 291    880, 00 грн., 3% річних - 20    029,88 грн., інфляційної складової - 4    378,20 грн.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами укладено договір позики на безвідсотковій основі. Факт передачі коштів за Договором позики від 02.05.2018 в сумі 291 880,00 грн. не спростовується сторонами.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, фактичний розмір позики, наданої позичальнику, є меншим, ніж визначено у Договорі. Колегія суддів зазначає, що дійсно фактичний розмір позики, наданої позичальнику за договором, є меншим, ніж зазначено у п.2.1. Договору, однак вказане не призводить до недійсності правочину і сумою позики наразі є фактично надана сума коштів – 291    880,00 грн.
Стаття 525 Цивільного кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Враховуючи умови договору, зокрема положення п. 5.1. щодо терміну користування позикою, положення статті 1049 Цивільного кодексу України, строк повернення поворотної фінансової допомоги, наданої позивачем відповідачу, станом на день звернення до суду з даним позовом є таким, що настав.
Натомість, станом на день розгляду справи доказів повернення позики за спірним договором, як і доказів спростування позовних вимог, скаржник не надав. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення грошових коштів у строк, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем (з огляду на фактичний розмір позики).
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що вимога про стягнення суми заборгованості за Договором позики від 02.05.2018 у розмірі 291    880,00 грн. є обґрунтованою, матеріалами справи підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.
Як вже зазначалось, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.
На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь 3% річних та інфляційних за період з 02.05.2018 по 06.11.2020. Проте, як вірно встановлено місцевим господарським судом, та з чим погоджується апеляційна інстанція, наданий позивачем розрахунок за визначений ним період є невірним.
Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, здійснивши власний розрахунок, дійшов правомірного висновку про стягнення інфляційних втрат у сумі 4 378,20 грн. (з посиланням на положення п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України) та 3% річних – 20 029,88 грн. за період з 24.07.2018 по 06.11.2020. Проте, це не оскаржується відповідачем, оскільки скаржник в цілому не згоден ні з правовою кваліфікацією відносин сторін, ні з фактичними обставинами цієї справи, ні з оцінкою її судом.
7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.
7.1. Спростування і неврахування аргументів щодо наявності кримінального провадження.
За змістом ч. 6 ст. 75 ГПК України для господарського суду є обов`язковим обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої він ухвалений, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Проте, наявність кримінального провадження не є тією обставиною, що спростовує обов`язковість умов спірного договору для обох його сторін. В матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок суду щодо заволодіння шляхом обману ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_3 саме за спірним правочином.
7.2. Неврахування доводів щодо наявності рішення від 11.08.2020.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однак, рішенням Господарського суду Львівської області від 11.08.2020 у справі №914/701/20, яким задоволено частково позовні вимоги ПП “Сорочинський і Ко”, присуджено до стягнення з ТОВ “Глагол – Сервіс” суму боргу 229 095 грн. 63 коп., пеню в розмірі 11 354 грн. 63 коп., 3% річних в розмірі 1431 грн. 06 коп. за порушення зобов`язань з оплати поставленого товару за Договором поставки №1 від 14.06.2018, не встановлювались обставини удаваності Договору безвідсоткової позики №01/05 від 02.05.2018.
7.3. Мотиви колегії суддів щодо дійсності правочину.
Закріплена ст. 204 Цивільного кодексу України презумпція дійсності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Наразі судове рішення, яким визнано недійсним Договір безвідсоткової позики від 02.05.2018, укладений між сторонами, відсутнє, тобто вказаний Договір є чинним і підлягає виконанню сторонами.
Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні ст. 44 Господарського кодексу України. Укладання ряду правочинів з позивачем протягом лютого – березня 2018 та обставини їх подальшого виконання не звільняє скаржника від підприємницьких ризиків, що виникли під час здійснення ним господарської діяльності шляхом укладання договору позики, з метою досягнення економічних і соціальних результатів. Крім того, відповідач мав взяти до уваги наявність комерційних ризиків та можливості виникнення негативних наслідків, з огляду на взаємовідносини, що склались між сторонами.
7.4. Порушення скаржником обов`язку щодо доказування недобросовісності контрагента.
Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 вказаного Кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом у даній справі всупереч приписів ст.ст. 73, 74, 76-79, 86 ГПК України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своєї позиції у справі і належного виконання умов договору у встановленому порядку та розмірі.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів звертає увагу, що аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Хаджинастасиу проти Греції», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації»).
Колегія зазначає, що скаржник сам вочевидь не обґрунтував, яка у нього була необхідність підписувати договір, з яким він не згодний, проте виконаний як договір безвідсоткової позики. За яких обставин і що заважало йому оформити свої правовідносини належним чином, так як він вважає, саме як узгоджену сумісну діяльність, в межах якої виконується певна програма діяльності. У такому випадку доказуванню підлягає саме та обставина, що укладений договір є невід`ємною частиною такої сумісної діяльності, що у справі не доведено.
8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права та інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.
Обставини, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, що свідчить про безпідставність заявлених скаржником вимог.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Наведені у п. 2 цієї постанови доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки їх спростовано встановленими колегією суддів у справі обставинами; не доводять порушення або неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
10. Судові витрати.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 ГПК України, апеляційний господарський суд, -
                                                        
                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сорочинського Миколи Павловича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі № 914/2939/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі № 914/2939/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складено 24.01.2022 

Головуючий суддя                                                                    Л.М. Білецька

Суддя                                                                                         Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                           О.Г. Іванов