ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/4177/21 пров. № А/857/17198/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Большакової О.О., Качмара В.Я.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу  військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року  у справі № 380/4177/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Лунь З.І. в м. Львові Львівської області 05.07.2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_3 ) в якому, з урахуванням ухвали про роз`єднання позовних вимог від 23.03.2021 та з урахуванням заяви позивача про заміну належного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) на його правонаступника ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач), просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у травні 2016 року та червні 2017 року, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ) без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі – Постанова № 889);
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у травні 2016 року та червні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, носить разовий характер, а тому не включається до складу місячного грошового забезпечення для обрахунку допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги. У зв`язку з наведеним, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.
Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_3 )) від 11.11.2019 № 486-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «е» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2011-ХІІ та наказом того ж начальника від 12.11.2019 № 489-ос виключено  із списків особового складу, усіх видів забезпечення регіонального управління.
Згідно  з архівними відомостями особистих карток грошового забезпечення позивача за 2016 - 2018 роки останньому щомісячно із лютого 2016 року по лютий 2018 року включно виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена для військовослужбовців Державної прикордонної служби України із січня 2016 року згідно Постанови № 889 із урахуванням змін до пункту 1, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 704, який доповнено підпунктом 5 такого змісту: « 5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення».
Згідно з архівною відомістю особистої картки грошового забезпечення позивача за 2016 та 2017 роки, останньому у травні 2016 року та червні 2017 року виплачено грошову допомогу на оздоровлення 3592,60 грн. та 5086,43грн. відповідно.
При цьому упродовж указаних років, у тому числі у травні 2016 та червні 2017 років, позивачу щомісячно виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, розмір якої у травні 2016 року становив 2111,16грн., у червні 2017 року 3051,86грн.
Однак, як видно із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення позивачу,  при здійсненні розрахунку та виплаті грошової допомоги на оздоровлення, до розрахунку місячного грошового забезпечення для виплати вказаної грошової  допомоги на оздоровлення не включено щомісячну додаткову грошову винагороду.
Позивач вважає, що на день звільнення з військової служби відповідач протиправно виплачував позивачу у 2016 – 2017 роках допомогу на оздоровлення без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, яка носить постійний характер, та на день звільнення позивача з військової служби не виплатив йому повністю зазначену допомогу на оздоровлення.
Вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вказаних коштів, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції покликається на те, що для ефективного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу  недоплачену допомогу на оздоровлення у травні 2016 року та у червні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889.
Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, соціального та правового захисту. А також гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах визначені Законом № 2011-ХІІ.
Відповідно до вимог частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Саме нормами Закону № 2011-ХІІ передбачена виплата військовослужбовцям допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону України № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Тобто зазначеними нормами Закону № 2011-ХІІ винагороди, які мають постійний характер, віднесені до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (тобто входять до складу грошового забезпечення, з якого, згідно з вимогами частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, обраховується допомога на оздоровлення.
Те, що додаткові види грошового забезпечення входять до розміру грошового забезпечення, підтверджується також положеннями частини третьої статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Абзацами 1 та 2 частини четвертої   статті 9 Закону України № 2011-XII  встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Таким чином, саме Кабінет Міністрів України наділений законодавчими повноваженнями щодо встановлення військовослужбовцям розміру грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (втратила чинність, але була чинною на час виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 5 п. 1 Постанови № 889 (в редакції   постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 704, яка набрала чинності з 01.01.2016) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду всім військовослужбовцям Державної прикордонної служби, без урахування займаних ними посад та умов служби, у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Наказом Міністра внутрішніх справ України від 02.02.2016 № 73 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі – Інструкція № 73).
Положеннями даної Інструкції № 73 передбачено щомісячну виплату додаткової грошової винагороди усьому особовому складу Держприкордонслужби незалежно від займаних посад.
Отже, ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені Постановою № 889, відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.
Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28.02.2020 року (справа №817/1427/17).
Окрім цього, апеляційний суд враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо нарахування допомоги на оздоровлення у травні 2016 та червні 2017 році без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, є протиправними.
Положення щодо невключення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого нараховується допомога на оздоровлення, містить п. 8 Інструкції № 73), на які посилається апелянт, доводячи правомірність своїх дій.
Разом з тим, застосовуючи норми вищенаведеної Інструкції № 73 як спеціального нормативно-правового акта, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті допомоги на оздоровлення, апеляційний суд враховує пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Матеріалами справи підтверджується, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, виплачувалась позивачу у 2016, 2017 роках постійно щомісяця, а тому, на думку апеляційного суду, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.
Таким чином, дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення у травні 2016 та червні 2017 році без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, є протиправними.
Суд першої інстанції правильно вирішив даний спір, задовольнивши позов. Разом з тим, в мотивувальній частині рішення суд неправильно застосував норми матеріального права, застосувавши закон який не підлягає застосуванню і не застосувавши закон, який застосуванню не підлягав.
Так, мотивуючи рішення, суд попередньої інстанції послався на Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260, Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджену наказом Міністра оборони України від  15.11.2010 року № 595, Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджену наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 року № 550.
Позивач не проходив у спірний період військову службу у Збройних Силах України, був військовослужбовцем Державної прикордонної служби, а тому названі підзаконні акти не регулюють спірні правовідносини.
Апеляційний суд при розгляді даної справи вважає за необхідне змінити мотивувальну частині рішення суду першої інстанції, застосувавши ті законодавчі та підзаконні акти, якими врегульовано виплату грошового забезпечення військовослужбовцям саме Державної прикордонної служби, на які є посилання вище.
Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення позивачем строків звернення до суду із зазначеною вимогою, то колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено апеляційним судом, спірна виплата входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.
Положеннями спеціального законодавства, яким врегульовані виплати грошового забезпечення військовослужбовців, і зокрема військовослужбовців Державної прикордонної служби, не врегульовані питання застосування строків у спорах щодо виплати грошового забезпечення.
Грошове забезпечення військовослужбовців за своєю суттю є аналогічним виплатам, які врегульовані чинним законодавством про оплату праці.
Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі – Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Як встановив апеляційний суд, допомога на оздоровлення військовослужбовців є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу.
Тому апеляційний суд вважає за можливе застосувати субсидіарно норми загального законодавства, яким встановлено нерозповсюдження строків звернення до суду на спори про виплату належної працівнику заробітної плати (частина перша статті 225 КЗпП України). 
Отже, позивач має право звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення грошової допомоги на оздоровлення без обмеження будь-яким строком.
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 818/1106/16.
Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає частково.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, вказане рішення підлягає зміні.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року  у справі № 380/4177/21 змінити в частині мотивів відповідно до мотивувальної частини постанови апеляційного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар