П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/4598/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
17 грудня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, визнання протиправною бездіяльності, поновлення на посаді, стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:
- визнати протиправними та скасувати пункти 2, 3 наказу Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 17.02.2020 № 19-ДС по особовому складу державних службовців, наказ Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 05.02.2020 № 14-ДС по особовому складу державних службовців, яким її звільнено з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення, оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягала у ненаданні їй пропозиції щодо жодної вакантної посади або ж роботи, яку б вона могла виконувати;
- поновити її на посаді провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення, оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України з 27.02.2020;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період - 27.02.2020 і до дня поновлення на роботі, із розрахунку середньомісячного заробітку у розмірі 34726,88 грн.;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1  1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року, в позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована Законом України «Про державну службу», суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин в цій частині положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.
З вказаною позицією Житомирського окружного адміністративного суду погодився і Сьомий апеляційний адміністративний суд, який здійснив перегляд цієї справи.
Позивач, не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, оскаржила їх в касаційному порядку. 
Постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду.
В подальшому, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано протиправними та скасовано пункти 5, 6 наказу Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 05.02.2020 №14-ДС по особовому складу державних службовців, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України;
- визнано протиправними та скасовано пункти 2, 3 наказу Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 17.02.2020 №19-ДС по особовому складу державних службовців;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу організаційно - планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово - економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України з 27.02.2020;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2020 до дня ухвалення судового рішення за результатами розгляду справи - 04.08.2021.
У задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Апелянтом відзначено про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на думку військової частини, призвело до неправильного вирішення спору. 
Серед іншого, апелянт зауважує про залишення судом першої інстанції змін внесених Законом України №117-ІІХ від 19.09.2019 року до Закону України "Про державну службу", які вивільняють керівника державної служби від обов`язку працевлаштування працівника, який вивільняється.  
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила доводи відповідача та просила відмовити в їх задоволенні, як таких, що є безпідставними та необгрунтованими.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено наступні обставини справи.
15.11.2019 року позивача попереджено про звільнення.
Пунктом 5 наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 05.02.2020 №14-ДС (по особовому складу державних службовців) припинено державну службу позивача та звільнено з роботи державного службовця у зв`язку зі скороченням з 05.02.2020 року посади державної служби, наступного робочого дня за днем закінчення відпустки з 17.02.2020 (Том №1 а.с.13).
Натомість, позивач у день звільнення, а саме 17.02.2020, подала заяву про продовження їй відпустки у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (хворобою) під час відпустки та повідомила, що відкрила новий лікарняний з цієї ж дати 17.02.2020.
Наказом командувача ДШВ ЗСУ від 17.02.2020 №19-ДС позивачу було продовжено відпустку, скасовано дату звільнення - 17.02.2020 та установлено нову дату звільнення (після повернення із відпустки) - 27.02.2020 (Том №1 а.с.14).
27.02.2020 позивач повторно подала заяву про продовження їй відпустки у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (хворобою) під час відпустки. Але у зв`язку із тим, що у день звільнення 27.02.2020 позивач перебувала на робочому місті (не на лікарняному як минулого разу), наказом командувача ДШВ ЗСУ від 27.02.2020 №23-ДС, було визначено виплатити їй грошову компенсацію за невикористану відпустку, при цьому дата звільнення державного службовця ОСОБА_1 залишилася - 27.02.2020 (Том №1 а.с.15).
Вважаючи наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права на працю порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що лише виконання роботодавцем всіх у сукупності гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу чи його ліквідації є підставою для правомірного звільнення такого працівника.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача, що полягала у ненаданні пропозицій всіх наявних вакантних посад відповідно до її кваліфікації та стажу роботи, протягом періоду, починаючи з дня попередження про вивільнення до дня звільнення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції та відзначає наступне.
Предметом спору у даній справі є звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням штату державних службовців на підставі наказу Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 05 лютого 2020 року № 14-ДС.
Згідно з ст. 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». (надалі по тексту також - Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин)
Згідно з нормами ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19.09.2019, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Окрім того, Законом України від 14.01.2020 №440-IX “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи” (набрав чинності 13.02.2020) частину 3 статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом наступного змісту: “Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення”.
Втім, до набрання чинності Законом України “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи” від 14.01.2020 №440-IX, яким внесено зміни до статті 87 Закону №889-VIII, будь-яких особливостей припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу чи його ліквідації, Законом №889-VIII не визначалось.
Як встановлено з матеріалів справи спірні правовідносини виникли 05.02.2020 року, тобто до набрання чинності Законом України від 14.01.2020 №440-IX “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи”. 
Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексом законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 40 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - 05.02.2020), визначалось, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої).
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга).
За приписами частин 1-3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Так, посилання відповідача на відсутність обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, з огляду на зміни в законодавстві, є безпідставними, оскільки звільненню передує ряд заходів, які суб`єкту звільнення необхідно вчинити у процесі вивільнення працівника, а тому зважаючи на те, що на момент виникнення спірних правовідносин - 05.02.2020, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення в останнього був обов`язок врахувати переважне право позивача на залишення на роботі та одночасно із попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган запропонувати іншу вакантну посаду.
Натомість, спірні правовідносини склались саме з моменту прийняття наказу про звільнення від 05 лютого 2020 року № 14-ДС, що й слугувало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, а тому посилання апелянта на приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, яка набрала чинності 13 лютого 2020 року, згідно яких на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються, оскільки вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, є помилковими.
Окрім того, не можна залишити поза увагою приписи ст. 43 Конституції України, за якими, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при звільненні позивача з посади відповідачем не було дотримано вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, що свідчить про порушення відповідачем норм законодавства про працю при звільненні позивача.
В даному випадку, судова колегія наголошує, що Закон України № 440-ІХ від 14.01.2020 р. «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», яким окрім іншого була доповнена новим першим абзацом частина третя статті 87 Закону №889-VIII (щодо порядку вивільнення державних службовців), набрав чинності з 13.02.2020 року, та не містить положень щодо зворотної дії у часі.
Враховуючи вказане, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо застосування до спірних правовідносин абзацу першого частини 3статті 87 Закону №889-VIII в редакції Закону України № 440-ІХ від 14.01.2020.
Колегія суддів звертає увагу, що до спірних правовідносин, які виникли з 05.02.2020 до набрання законної сили Законом України № 440-ІХ від 14.01.2020 р., мають бути застосовані саме положення КЗпП України, в частині обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби.
Отже, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частини першої, третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний був запропонувати всі наявні вакантні посади, які особа може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом періоду та які існували на день звільнення.
Проте, апелянт, як суб`єкт владних повноважень, всупереч приписів ст. 77 КАС України, не довів дотримання ним установленої законом процедури звільнення позивача.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
В даному випадку, доводи відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, як такі, що є необгрунтуваними та безпідставними.
Зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Гонтарук В. М.