УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 464/3080/20
провадження № 51-647 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного від 09 листопада 2021 року, 
встановив:
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 03 червня 2021 року   
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Квітневе Жидачівського району Львівської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на  7 років 8 місяців.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року вирок районного суду залишено без зміни. 
Захисник звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд рішення апеляційного суду  щодо засудженого.
Згідно з вироком  ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 17 квітня 2020 року близько 23 год. 57 хв., перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_2 , в ході особистого конфлікту з ОСОБА_6 наніс їй 17 ударів викруткою в ділянку грудної клітки та живота, два з яких - проникали в грудну порожнину з ушкодженням лівої легені та утворенням гематоми середостіння, один - проникаючий в черевну порожнину з ушкодженням очеревини та капсули печінки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення та 14 непроникаючих поранень грудної клітки та живота, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Однак, ОСОБА_5 свого злочинного умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_6 до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, так як під час скоєння злочину був виявлений мешканцями прилеглого будинку, від криків яких втік з місця події.
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.Вказує, що апеляційний суд не навів належних мотивів на спростування доводів його апеляційної скарги. Вважає, що в діях ОСОБА_5 відсутній прямий умисел на спричинення смерті потерпілої, а досліджені судом докази, не спростовують поза розумним сумнівом твердження засудженого про те, що він не мав наміру спричиняти смерть потерпілої.Крім того, зазначає, що у висновку експерта від 19 травня 2020 року експертом не співставлено отвори на одязі з пошкодження на тілі ОСОБА_6 , що апеляційний суд залишив поза увагою. Також, на його думку, суд не врахував позиції потерпілої   ОСОБА_6 , яка стверджувала, що   ОСОБА_5 не намагався її вбити. Захисник стверджує, що будинок, огляд якого проведено за згодою ОСОБА_7 , останньому не належить, тому протокол огляду є недопустимим доказом. Також зазначає, що суд не звернув уваги, що викруткою, яка була вилучена в процесі огляду будинку, тілесні ушкодження потерпілій не наносилися. Крім того, захисник посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року(справа №286/4163/19) та від 13 лютого 2020 року(справа № 164/1826/17).
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги захисника, дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
Доводи касаційної скарги  захисникапро істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції є  безпідставними, виходячи з наступного.
Висновок про винуватість ОСОБА_5 у  вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви, з чим погоджується і колегія суддів.
Той факт, що засуджений вчинив закінчений замах на вбивство, підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,        ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; даними, що містяться в заяві про вчинене кримінальне правопорушення, у протоколах огляду місця події, даних висновків судово-медичних експертиз та інших доказах.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 саме у вчиненні злочину, передбаченого  ч. 2 ст. 15, ч. 1                   ст. 115 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Доводи касаційної скарги захисника про неправильне встановлення судами умислу ОСОБА_5 , яке призвело до помилкової кваліфікації його діянь як замаху на інкримінований йому злочин, є безпідставними, враховуючи наступне.
Колегія суддів звертає увагу на те, що замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату - конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення. На цих позиціях стоїть і судова практика.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
При розмежуванні замаху на вбивство та умисного заподіяння тілесного ушкодження суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати сукупність усіх обставин вчиненого діяння, і врахуванню підлягає не лише поведінка винуватого до, під час та після скоєння злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізація поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, а й спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій. 
Верховний Суд у своїх рішеннях  неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно - небезпечного результату.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння  винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до  бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб  досягти мети і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, при оцінці діянь засудженого (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу) правильно врахував те, що ініціатором конфлікту був ОСОБА_5 , який почав наносити тілесні ушкодження ОСОБА_6 на ґрунті ревнощів після слів «якщо не моя, то нічия» наявною у нього викруткою, загальна кількість яких становить 17 колотих ран, серед яких три проникаючі в життєво важливі органи.
З урахуванням обраного знаряддя вчинення злочину -викрутки, локалізації поранень (життєво важливі органи – грудна клітка, живіт), механізму їх заподіяння, кількості нанесених ударів - сімнадцять, причини припинення нанесення ударів – виявлення мешканцями прилеглого будинку, поведінки засудженого після вчинення інкримінованого кримінального правопорушення суди вірно прийшли до висновку про наявність у ОСОБА_5 умислу на позбавлення життя  потерпілої ОСОБА_6 , який вчинив для цього всі необхідні дії, однак свого злочинного умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілій до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, так як під час вчинення злочину був виявлений мешканцями прилеглого будинку, від криків яких втік з місця події. 
Таким чином, суди оцінили у сукупності показання потерпілої, яка вказала, що                ОСОБА_5 в ході  сварки наніс їй удар у живіт, після цього вона нічого не пам`ятає, показання свідків та письмові докази, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_5 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні судами, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за                       ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Посилання захисника на те, що суди не взяли до уваги думку потерпілої ОСОБА_6 про те, що засуджений ОСОБА_5 , наносячи їй удари, не мав наміру її вбивати, не заслуговують на увагу, враховуючи показання потерпілої, яка вказала, що після першого удару нічого не пам?ятає. 
Крім того, для вирішення питання про направленість умислу діяння винуватої особи, необхідно враховувати сукупність усіх обставин вчиненого діяння, а думка потерпілої не впливає на встановлення наявності умислу на вчинення закінченого замаху на вбивство.
Предметом перевірки суду апеляційної інстанції були і доводи захисника про те, що огляд будинку проведено за згодою  ОСОБА_7 , проте, вказаний будинок, на думку захисника, останньому не належить.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона захисту здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Зокрема, апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи наявна заява                         ОСОБА_7 від 18 квітня 2020 року, у якій він надав дозвіл на проведення огляду вказаного будинку. Також суд вказав, що у матеріалах провадження відсутні докази того, що він не є володільцем будинку. При цьому сторона захисту  не скористалась такою засадою як змагальність сторін та не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів відносно того, що вказаний будинок не перебуває у володінні                      ОСОБА_7 .
Крім того, як убачається з копії рішення суду першої інстанції, у своїх показаннях   ОСОБА_5 вказував на те, що вони з потерпілою ОСОБА_6 близько року проживали на дачі у спільного товариша ОСОБА_7 , про що і захисник вказує у касаційній скарзі. Саме у цьому будинку і проводився огляд слідчим місця події 18 квітня                       2020 року.
Тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними та апеляційний суд, враховуючи наведене, дійшов вірного висновку про допустимість протоколу огляду місця події.
Також  доводи касаційної скарги про те, що викруткою, яка була вилучена в процесі огляд будинку, тілесні ушкодження потерпілій не наносилися, є необгрунтованними. 
Згідно копії ухвали апеляційного суду, потерпіла безпосередньо суду першої інстанції пояснила, що мала з собою викрутку, яку по дорозі віддала ОСОБА_5 . Їй не відомо, чим наносив удари обвинувачений, крім того, зазначила, що викрутка, якою міг завдавати удари обвинувачений, була червоного кольору. Даними протоколу огляду місця події від 18 квітня 2020 року встановлено, що в процесі огляду дерев`яного будинку у Сокільницькому саді Пустомитівського району Львівської області, серед іншого, було виявлено та вилучено викрутку з рукояткою червоного кольору, яка в подальшому, постановою слідчого від 18 квітня 2020 року визнана речовим доказом у кримінальному провадженні. Висновком судово-медичного експерта №71/2020-мк від 22 квітня 2020 року встановлено, що беручи до уваги морфологічні особливості колотих пошкоджень, конструктивні особливості викрутки наданої на експертизу, а також результати експериментів, можна вважати, що колоті пошкодження на одязі                         ОСОБА_6  могли утворитись від дії викрутки, наданої на експертизу.
Тому апеляційний суд прийшов до обгрунтованного висновку про безпідставність доводів захисника про те, що знаряддям злочину була інша викрутка.
Не знайшли свого підтвердження і посилання захисника про те, що у висновку експерта від 19 травня 2020 року експертом не співставлено отвори на одязі з пошкодження на тілі ОСОБА_6 . 
Вказані доводи були відхилені апеляційним судом, оскільки дані обставини безпосередньо були перевірені районним судом в сукупності досліджених доказів, зокрема,  враховано висновок експертизи одягу потерпілої від 21 травня 2020 року, а також висновок судово-медичної експертизи потерпілої від 21 квітня 2020 року, які об?єктивно встановлюють кількість, характер тілесних ушкоджень та їх локалізацію.
Також колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи касаційної скарги захисника  про неврахування судами правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року (справа №286/4163/19) та від 13 лютого                      2020 року(справа  № 164/1826/17), оскільки практику Верховного Суду необхідно застосовувати як з урахуванням обставин справи, так і цілісного контексту, без перекручень її змісту та вона має бути релевантною до обставин кримінального провадження.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за скаргою сторони захисту, належним чином перевірив викладені в них доводи, зокрема доводи, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України.
Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки її за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного від 09 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_3