Постанова 
Іменем України 
14 грудня 2021 року
м. Київ
судова справа № 461/7274/18
провадження № 51-1752км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання          ОСОБА_4 ,
прокурора                                               ОСОБА_5 , 
захисника                                                 ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                          ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                            ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),
розглянув в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140050003519 від 05 серпня 2018 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця 
с. Накваши Бродівського району Львівської області, жителя 
АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури 
на ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року засуджено ОСОБА_8 та ОСОБА_9  за ч. 2 ст. 187 КК України і призначено кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного майна.
Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими 
у тому, що вони 05 серпня 2018 року приблизно о 03:30 за попередньою змовою 
поблизу будинку № 26 на вул. Чайковського у м. Львові здійснили напад 
на ОСОБА_10 та завдали йому ударів руками і ногами по голові і тулубу, 
чим спричинили легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, 
що є небезпечним для життя та здоров`я в момент заподіяння. Після того, 
як ОСОБА_10 впав на землю, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний 
із ОСОБА_9 умисел на протиправне збагачення, скориставшись безпорадним станом потерпілого, відкрито заволоділи його майном загальною вартістю 
3 620 грн, завдавши таким чином останньому матеріальної шкоди на вказану суму.
Львівський апеляційний суд 02 березня 2021 року змінив вказаний вирок 
щодо  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в частині призначеного кожному з них покарання шляхом його пом`якшення із застосуванням ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України суд звільнив  ОСОБА_8 та ОСОБА_9  від відбування призначеного покарання з випробуванням 
з іспитовим строком тривалістю 3 роки. В решті вирок суду залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засуджених, порушує питання про скасування оскарженої ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції 
у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно без належного мотивування застосував до засуджених положення статей 69, 75 КК України та допустив істотне порушення кримінального процесуального закону в частині законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення. При цьому прокурор наголошує на тому, що суд безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Також поза увагою суду, на переконання прокурора, залишились конкретні обставини справи, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дії засуджених після скоєння злочину, а також усі дані про їх особи.
На касаційну скаргу прокурора захисники та потерпілий подали заперечення, 
в яких вони, кожен окремо, наводячи відповідні аргументи, стверджують 
про безпідставність заявлених вимог і просять залишити скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення – без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор, висловивши свої доводи, просив касаційну скаргу задовольнити, постановлену у кримінальному провадженні ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Захисники та засуджені, кожен окремо, просили касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та правильність кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 187 КК України у касаційній скарзі 
не оспорюються.
Доводи прокурора про безпідставне застосування апеляційним судом 
до засуджених положень ст. 75 КК України колегія суддів вважає обґрунтованими.
Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, 
яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Частиною 1 ст. 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, 
що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, 
не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами 
у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували 
під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, 
при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження 
для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк 
не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання 
у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 
ст. 187 КК України, з конфіскацією належного майна, врахував ступінь 
тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особи винних, 
які до кримінальної відповідальності притягуються вперше, за місцем проживання характеризуються посередньо, на обліку у нарколога та психіатра не перебувають, ОСОБА_9 працевлаштований. Крім того, суд взяв до уваги відсутність обтяжуючих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав для кожного щире каяття, а також повне відшкодування потерпілому шкоди. Зважив суд і на думку прокурора, який просив з огляду на позицію потерпілого, який претензій до винних не має, застосувати до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 положення статей 69, 75 КК України, однак підсумувавши вищенаведене, ствердив про відсутність для цього підстав, передбачених законом.
Не погоджуючись із указаним рішенням, потерпілий та захисники оскаржили 
його до апеляційного суду, вважаючи, що наявні достатні юридичні підстави 
для застосування до засуджених положень статей 69, 75 КК України. Крім того, апеляційну скаргу подав і прокурор, який просив змінити вирок суду щодо ОСОБА_9 , призначивши йому покарання на підставі статей 69, 75 КК України.
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за вказаними апеляційними скаргами, дійшов переконання про необхідність зміни вказаного судового рішення в частині призначення засудженим  ОСОБА_8 та 
ОСОБА_9 покарання.
Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевим судом при призначенні засудженим покарання у достатній мірі не враховано того, 
що ОСОБА_9 добровільно з`явився до органів поліції із зізнанням про вчинення ним злочину, обоє винних активно сприяли розкриттю кримінального правопорушення (вказані обставини прокурор в суді першої інстанції просив врахувати як пом`якшуючі, однак в оскаржуваному вироку місцевим судом 
такі не спростовані), примирилися з потерпілим, позицію потерпілого, який просив суд суворо їх не карати, посткримінальну поведінку винних, які не вчинили 
нових злочинів, працевлаштовані, наявність у них міцних соціальних зв`язків 
(як  ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 одружені, мають дітей), їх вік.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і свідчить про наявність підстав для застосування положень 
ст. 69 КК України без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна та ст. 75 КК України.
Разом із тим, вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_8 та 
ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України суд апеляційної інстанції не вказав, які саме дані про особу винних дають підстави для висновку про можливість їх виправлення без реального відбування покарання, прийняте в цій частині рішення суд взагалі не мотивував.
Крім того, судом не враховано, що при вирішенні зазначеного питання 
він має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення 
для справи. Так, застосовуючи положення ст. 75 КК України, суд повною мірою 
не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення, а також того, що  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили умисний корисливий злочин, 
який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким.
Як вбачається з рішення, судом апеляційної інстанції були визнані одні                                     й ті ж обставини як такі, що дають підстави для застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як положень ст. 69 КК України, так і положень ст. 75 цього Кодексу. Проте, судом належним чином не враховано, що при застосуванні двох різних інститутів, а саме призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті), та звільнення від відбування покарання з випробуванням, рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів повинно бути належним чином обґрунтоване.
Суд касаційної інстанції вважає, що наведені судом апеляційної інстанції дані 
про особи засуджених та обставини, що пом`якшують покарання, які були враховані судом при призначенні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання 
із застосуванням положень ст. 69 КК України, не є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість їх виправлення у разі звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 цього Кодексу.
Між тим суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України належним чином не навів мотивів, з яких він виходив при постановленні судового рішення на підставі ст. 75 КК України, що, на думку суду касаційної інстанції, 
є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вмотивованість рішення передусім полягає у фактичних правових логічних мотивах, які суд наводить у рішенні, в них відображається особисте осмислення судом сукупності доказів, їх оцінка та оцінка обставин кримінального провадження, що характеризують вчинений злочин і особу винного, особисте розуміння суддями застосування норм процесуального та матеріального права. 
З огляду на наведене у зв`язку з неправильним застосуванням апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, рішення цього суду не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, 
під час якого суд повинен урахувати наведене в цій постанові і прийняти законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів. У разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими і засуджено, призначене 
їм покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати неправильним.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню 
не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3