КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                                   Апеляційне провадження 22-ц/824/192/2022
                                                                                                                        Справа № 753/2695/20
 
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
21 січня 2022 року                                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Мальцева Д.О. в м. Києві 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, пені та трьох відсотків річних та зобов`язати повернути орендоване майно,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором оренди, пені та трьох відсотків річних та зобов`язання повернути орендоване майно, уточнивши позовні вимоги у вересні 2020 року, просила зобов`язати відповідача повернути позивачу за актом приймання-передачі орендоване майно - нежитлове приміщення пл. 101,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 31 травня 2018 року в сумі 97154,78 грн., пеню в сумі 27653,59 грн., 3 % річних в сумі 2540,68 грн.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що 31 травня 2018 року уклала з відповідачем договір, за умовами якого нею передано у тимчасове платне користування в належному технічному стані нежитлове приміщення пл. 101,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 5.1, 5.3 договору відповідач за користування об`єктом сплачує позивачу не пізніше 25 числа попереднього місяця за наступний місяць орендну плату в сумі 5000 грн.; в разі, якщо індекс інфляції за поточний місяць більше одиниці, розмір орендної плати за наступний місяць визначається шляхом коригування місячної орендної плати на цей індекс інфляції. 
Відповідач свої обов`язки щодо сплати орендної плати виконував з порушеннями, до вересня 2019 року орендні платежі проводив не в повному обсязі, а з вересня 2019 року взагалі перестав проводити оплату за користування об`єктом. Термін дії договору закінчився 30 листопада 2018 року, однак відповідач не повернув об`єкт, продовжує його займати та використовувати для своїх потреб. Вона неодноразово пропонувала відповідачу підписати додаткову угоду на продовження дії договору або повернути об`єкт, однак відповідач ігнорує ці пропозиції.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди від 31 травня 2018 року з урахуванням індексу інфляції за період з 01 червня 2018 року по 01 липня 2020 року у розмірі 97154,78 грн., 3 % річних за період з 01 червня 2018 року по 01 липня 2020 року у розмірі 2540,80 грн., пеню за період з 11 лютого 2019 року по 11 лютого 2020 року у розмірі 9997,73 грн., а всього 109693,31 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1096,93 грн., в решті позову відмовлено.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити та закрити провадження в справі, покласти на позивача судові витрати за подання апеляційної скарги.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції, приймаючи до розгляду справу, грубо порушив правила виключної підсудності, оскільки спір між сторонами повинен розглядатися в порядку господарського судочинства. Договір від 31 травня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено в рамках здійснення господарської діяльності сторін цього спору, оскільки станом на дату виникнення правовідносин позивач та відповідач були суб`єктами господарської діяльності. Відповідно до інформації, що міститься в ЄДРПОУ, позивач ОСОБА_2 зареєстровано фізичною особою-підприємцем 09 квітня 2008 року, основним видом її діяльності станом на дату виникнення правовідносин був КВЕД 68.20 Надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 29 березня 2006 року, одним із видів його діяльності станом на дату виникнення правовідносин був КВЕД 47.62 Роздрібна торгівля газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах. Отже сторони у правовідносинах між собою до договору виступали як суб`єкти господарювання, а правовідносини між ними, які виникли на підставі цього договору, є господарськими, оскільки сторони на дату їх виникнення були суб`єктами господарювання, і спір повинен був розглядатися в порядку господарського судочинства.
Наголошував, що за своєю правовою природою договір оренди нежитлового приміщення від 31 травня 2018 року повністю відповідає істотним умовам господарського договору, та наводив зміст п. 1.1, 2.1, 4.1, 5.3 договору, вказував, що позивач у відповідності до обраного КВЕД 68.20 здала в оренду нежитлове приміщення відповідачу, який у свою чергу використовував його для цілей, передбачених КВЕД 47.62.
Вважав, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини, а визнав встановленими обставини щодо наявності у позивача права звертатися з позовом до суду, оскільки в рішенні відсутнє посилання на документ, який підтверджує право власності позивача на нерухоме майно, на підставі якого виник даний спір. Відповідачем також не було отримано жодних документів, які би підтверджували право позивача на розпорядження нежитловими приміщеннями, переданими йому в оренду. При цьому передані нежитлові приміщення за своїми технічними характеристиками повністю відповідають вимогам захисних споруд для укриття населення в підземному просторі (бомбосховище). В зв`язку з тим, що судом не було перевірено та не досліджено наявність підстав на звернення позивача до суду та не витребувано правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке, виходячи з інформації, розміщеної на сайтах державних органах, може перебувати у комунальній власності, і як наслідок завдано фінансової шкоди державі внаслідок незаконних та протиправних дій позивача.
Зазначав, що суд першої інстанції не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У матеріалах справи міститься банківська виписка, яку позивач долучила до позову, відповідно якої підтверджується факт виконання відповідачем зобов`язань із здійснення орендних платежів. Крім цього, розрахунки між сторонами здійснювалися здебільшого готівкою, що може підтвердити свідок ОСОБА_3 , яка безпосередньо передавала позивачу готівку за орендну плату до фактичної дати звільнення і передачі приміщення позивачу, тобто по вересень 2019 року включно.
 
Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що відповідач не надав суду першої інстанції жодних доказів спростування позовних вимог, в той же час в апеляційній скарзі він посилається на нові обставини та докази, які не були подані ним до суду першої інстанції і відповідно не досліджувались судом, що суперечить ст. 367 ЦПК України.
Вказувала, що відповідач надає обґрунтування належності даного спору до розгляду в порядку господарського судочинства і в зв`язку з цим вважає незаконним прийняття судом рішення про відкриття провадження у справі, надає документи про те, що сторони на дату виникнення правовідносин були фізичними особами-підприємцями.
Вказувала, що відповідач на основі припущень обґрунтовує можливість відсутності у позивача права власності на об`єкт і звинувачує суд першої інстанції в тому, що суд не витребував та не дослідив документи, що підтверджують право власності позивача на приміщення, передані в оренду.
Зазначала, що відповідач на основі припущень вважає, що об`єкт не може бути власністю позивача, тому що передані в оренду приміщення за своїми технічними характеристиками відповідають вимогам захисних споруд (бомбосховищам) для укриття населення, надає інформацію Київської міської державної адміністрації про місця укриття населення в підземному просторі Шевченківського району м. Києва, в якій є адреса АДРЕСА_1 .
Вказувала, що відповідач вважає, що має право протягом апеляційного розгляду справи додатково долучити до матеріалів справи нові докази.
При цьому апеляційна скарга відповідача не містить жодних посилань на будь-які обставини, а також причини, які б могли завадити відповідачу вчиняти відповідні процесуальні дії, а саме подання нових доказів і посилання на обставини, які вказані відповідачем в апеляційній скарзі і документах, що доданих до неї, відсутні також будь-які заяви і клопотання відповідача з цього приводу. Тобто, відповідач взагалі не заявляє про долучення додаткових доказів, не наводить їх переліку, на обґрунтовує наявність виняткового випадку неподання зазначених доказів у встановлений строк, не доводить неможливості їх надання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Повідомляла, що вона є власником об`єкта нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень від 15 квітня 2008 року, спір між сторонами виник в зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, а не, як стверджує відповідач, в процесі здійснення господарської діяльності, і що відповідач не повідомив її про те, що є фізичною особою-підприємцем.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення заборгованості за договором оренди, пені та трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив із того, що 31 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке є власністю позивача, строком з 01 червня 2018 року по 30 листопада 2018 року включно, і внаслідок неналежного виконання зобов`язань у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, що за період з 01 червня 2018 року по 01 липня 2020 року становить 97154,78 грн. з урахуванням індексу інфляції, крім цього, позивач має право на стягнення 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 2540,80 грн. за період з 01 червня 2018 року по 01 липня 2020 року і пеню згідно п. 5.7 договору за рік по дату звернення позивача з даним позовом, а саме за період з 11 лютого 2019 року по 11 лютого 2020 року в розмірі 9997,73 грн.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи, 31 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір оренди нежитлового приміщення (а. с. 5 - 6), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне орендне користування в належному технічному стані нежитлове приміщення загальною площею 101,8 кв.м. (далі - об`єкт), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та є власністю орендодавця.
Згідно п. 2.1 договору, об`єкт надається орендарю для складу канцтоварів.
Згідно п. 4.1 договору об`єкт надається в оренду з 01 червня 2018 року по 30 листопада 2018 року включно.
Згідно п. 5.1 договору за користування об`єктом орендар сплачує не пізніше 25 числа попереднього місяця за наступний місяць орендну плату в сумі 5000 грн. в місяць, станом на 01 червня 2018 року.
Згідно п. 5.3 договору в разі, якщо індекс інфляції за поточний місяць більше одиниці розмір орендної плати за наступний місяць визначається шляхом коригування місячної орендної плати на цей індекс інфляції.
На а. с. 7 знаходиться копія акту приймання-передавання нежитлового приміщення від 31 травня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_1 приймає в тимчасове платне орендне користування нежитлове приміщення (підвальне приміщення з № 27 по № 31 (групи приміщень № 76 (в літ. А), загальною площею 101,8 кв.м. в АДРЕСА_1 .
На а. с. 11 - 14 знаходиться копія листа ОСОБА_2 , адресованого ОСОБА_1 , від 17 вересня 2019 року з пропозицією укласти додаткову угоду до договору, якою продовжити строк дії оренди до 01 жовтня 2019 року, в разі незгоди - погасити заборгованість з орендної плати та повернути орендоване приміщення за актом прийому-передачі; додатком до листа є проект додаткової угоди до договору оренди нежитлового приміщення від 31 травня 2018 року.
На а. с. 17 - 18 знаходиться копія виписки з рахунку ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 липня 2018 року по 17 грудня 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 на виконання умов договору від 31 травня 2018 року здійснювалися перекази коштів: 08 серпня 2019 року в розмірі 1990 грн., 18 червня 2019 року в розмірі 2584 грн., та по 5000 грн.: 16 червня 2019 року, 13 травня 2019 року; по 4975 грн.: 15 квітня 2019 року, 06 березня 2019 року, 12 лютого 2019 року, 31 грудня 2018 року, по 5000 грн.: 14 грудня 2018 року, 22 листопада 2018 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме: роздруківка з ЄДРПОУ відносно ОСОБА_2 , роздруківка з сайту ДПС України з розділу «Реєстри» про взяття на облік платників податків ОСОБА_2 , роздруківка з сайту ДПС України з розділу «Реєстри» Реєстр платників єдиного податку по ОСОБА_2 , роздруківка з ЄДРПОУ відносно ОСОБА_1 , роздруківка з сайту ДПС України з розділу «Реєстри» Дані про взяття на облік платників податків по ОСОБА_1 , роздруківка з сайту ДПС України з розділу «Реєстри» Реєстр платників єдиного податку по ОСОБА_1 , роздруківка з сайту Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, роздруківка з офіційного інтернет-порталусайту Київської міської державної адміністрації, витяг із інформації про місця укриття населення в підземному просторі Шевченківського району м. Києва, копія адвокатського запиту адвоката Лук?яненка В.О. від 06 жовтня 2021 року вих. № 01/10 та докази його направлення на адресу ДПІ у Подільському районі ГУ ДПС у м. Києві.
 Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
 
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
При цьому апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), а саме, встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені на час підписання довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року відкрито провадження в справі в спрощеному порядку без виклику сторін, встановлено відповідачу строк для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали, роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (а. с. 45 - 46).
На а. с. 55 знаходиться розписка ОСОБА_1 в тому, що він 22 вересня 2020 року отримав копію ухвали від 13 липня 2020 року, а також копію позовної заяви з додатками.
 
Разом із тим, станом на день ухвалення рішення 03 лютого 2021 року відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.
 
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів ОСОБА_1 не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.
 
Із цих же підстав апеляційний суд не приймає надану позивачем до відзиву на апеляційну скаргу копію договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 14 квітня 2008 року на підтвердження обставин належності їй орендованого нерухомого майна на праві власності як фізичній особі.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 759, 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення, умовами якого передбачено внесення орендної плати з індексацією, однак відповідачем умови договору оренди в частині внесення орендних платежів виконувалися неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, суд першої інстанції, перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 01 червня 2018 року по 01 липня 2020 року в розмірі 97154,78 грн. з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних в розмірі 2540,80 грн. за період з 01 червня 2018 року по 01 липня 2020 року, пеню на підставі п. 5.7 договору за період з 11 лютого 2019 року по 11 лютого 2020 року в розмірі 9997,73 грн.
 
При цьому судом першої інстанції враховано, що відповідач зазначені в позові обставини не спростував, не надав доказів того, що сума заборгованості є меншою чи взагалі відсутня.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що спір між сторонами мав бути вирішений в порядку господарського судочинства, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції повинно бути скасоване повністю, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 03 липня 2019 року у справі № 486/836/18.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 920/50/19 (провадження № 12-129гс19) зазначено, що «суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. 
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус ФОП не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи.».
 
Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 
Аналіз змісту позовної заяви та договору оренди від 31 травня 2018 року свідчить про те, що підставами звернення до суду ОСОБА_2 зазначала те, що відповідач, який всупереч її волі використовує належне їй нерухоме майно і відмовляється сплачувати орендну плату, порушує її права саме як власника нежитлових приміщень, що призвело до недоотримання нею доходу.
Оскільки позовна заява мотивована порушенням прав позивача як власника нерухомості, даний спір з урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду належало розглядати саме за правилами цивільного судочинства, що і було зроблено судом першої інстанції.
Помилковим є посилання відповідача на те, що позивач звернулася за захистом своїх прав, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, оскільки вона зареєстрована у встановленому законом порядку як ФОП, оскільки наявність у неї статусу ФОП не впливає на правовий режим нежитлових приміщень, які перебувають у її власності як фізичної особи.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 607/4633/20 (провадження № 61-12147св20).
 
Апеляційний суд відхиляє як припущення доводи апеляційної скарги, що договір оренди нежитлового приміщення від 31 травня 2018 року повністю відповідає істотним умовам господарського договору та у відповідності до КВЕД, обраних обома сторонами, з огляду на те, що договір укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як фізичними особами, у договорі не  зазначено, що об`єкт нерухомого майна надаються відповідачу в оренду для здійснення ним підприємницької діяльності, докази використання відповідачем нежитлового приміщення у господарській діяльності в матеріалах справи відсутні.
При цьому наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини з її участю є господарськими.
Схожі правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 607/427/20 (провадження № 61-11149св20).
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Апеляційний суд враховує доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 взагалі не повідомляв її щодо наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, і зазначені доводи ним не спростовані.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не витребовувались правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивача, яке може перебувати у комунальній власності як захисна споруда для укриття населення в підземному просторі (бомбосховище) і як наслідок завдано фінансової шкоди державі внаслідок незаконних та протиправних дій позивача, з огляду на те, що такі доводи є нічим не підтвердженими припущеннями, частково ґрунтуються на нових доказах, які відповідачем всупереч ст. 83, 178, 278 ЦПК України не надавалися суду першої інстанції і не досліджувалися ним, і оскільки чинність договору оренди від 31 травня 2018 року не є предметом даного позову.
 
Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги щодо здійснення розрахунків за договором оренди між сторонами здебільшого у готівковій формі, і що ці обставини може підтвердити зазначений відповідачем свідок ОСОБА_3 , враховуючи, що клопотання про допит цього свідка відповідачем в установлений для здійснення відповідної процесуальної дії строк під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не заявлялось, заперечень проти вимог ОСОБА_2 в частині необґрунтованості її розрахунків висунуто не було.
 
Посилання відповідача на наявність в матеріалах справи банківської виписки з рахунку позивача, якою, згідно його доводів, підтверджується факт виконання ОСОБА_1 зобов`язань із здійснення орендних платежів, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом стягнуто заборгованість із відповідача з урахуванням часткового погашення ним зобов`язань за договором оренди, що відображено у зазначеній ним виписці.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Апеляційний суд враховує, що в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання ОСОБА_1 повернути позивачу за актом приймання-передачі орендоване майно, а також в частині стягнення пені понад річний строк позовної давності рішення суду першої інстанції не оскаржується позивачем, апеляційна скарга відповідача також не містить доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині, відтак у зазначеній частині судове рішення не є предметом апеляційного перегляду.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :                                                                                              Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.