ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 р. 	Справа № 440/4512/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 (головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун)  по справі № 440/4512/21
за позовом         ОСОБА_1  
до        Військової частини НОМЕР_1                         
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 2015 по 2019 рік та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 70 днів за  період з 2015 по 2019 рік; 
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію та індексацію за період з 2015 по 2019 рік з урахуванням базового місяця для обчислення індексації - січень 2008 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року  позов задоволено частково.   
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1  як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 14.01.2019.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 14.01.2019.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018 із встановленням базового місяця - січень 2008 року.
В іншій частині - позов залишено без задоволення.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України частину витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, у сумі 300 (триста) грн 00 коп.            
Позивач, не погодившись із судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного висновку. Зазначає, що позивач з 2004 року, по день виключення його з списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , проходив службу у Збройних Силах України. За весь час проходження служби він з військової служби не звільнявся, а переміщався по службі шляхом переводу по одному і тому ж військовому формуванню – Збройні Сили України. Вказує, що у період з 2015 року по 14.01.2019 - день звільнення з військової служби, безперервно проходив військову службу у Збройних Силах України у різних військових частинах та звільнений з військової служби саме з військової частини НОМЕР_1 . Відтак, відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні має проводити військова частина НОМЕР_1 , як останнє місце проходження військової служби позивача.  
Також зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зменшено заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу без відповідного клопотання відповідача, отже,  надано перевагу суб`єкту владних повноважень, не надано оцінки документам на предмет їх належності, допустимості, достатності та достовірності підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, не досліджено обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, в результаті чого зроблено формальний висновок щодо не співмірності розміру витрат витраченому адвокатом часу.
Крім того, просив стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з підготовкою, написанням та поданням апеляційної скарги у сумі 1500 грн. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.    
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.04.2017р. №102,   старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який прибув з військової частини польова пошта НОМЕР_2 , м. Житомир, зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 12.02.2017р., на продовольче забезпечення з 12.03.2017р.  Стаж військової служби рахувати з 13.07.2004 року. (а.с.41).  
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 10.07.2015р (а.с. 9). 
З 14.01.2019р. капітана ОСОБА_1 , командира 1 десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , відповідно до ч.8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнено з військової служби за контрактом в запас  у зв`язку з закінченням строку контракту. З 14.01.2019р. виключено з списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.01.2019р. №16  (а.с. 22).
Позивач зазначає, що у період з 2015 по 2019 роки під час проходження служби у військовій частини НОМЕР_1 , йому не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення, а при звільненні не виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 по 2019 роки. 
Листом №8/247 від 21.04.21р. на адвокатський запит Дмитренка В.В. в інтересах позивача,  відповідач повідомив, що за період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 у період з 12.04.2017 по 14.01.2019р. індексація грошового забезпечення здійснювалась відповідно до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для її додаткового нарахування та виплати. У період з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексація не виплачувалась, у зв`язку з відсутністю фінансування, нарахування та виплату індексації поновлено з березня 2018р.  Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019р. позивачу не виплачувалась, однак, зазначена виплата буде здійснена на підставі відповідного судового рішення. (а.с.13-15).  
Не погоджуючись з діями відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018р. та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учасник бойових дій, за період з 12.04.2017 по 14.01.2019р. під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.  
При цьому, задовольняючи частково заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаної заяви в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 300,00 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив про безпідставність позовних вимог у період з 2015  по 11.04.2017р., оскільки доказів перебування з відповідачем у трудових правовідносинах, позивачем не надано.    
Колегія суддів  вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Як передбачено п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається право одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст.162 Закону України «Про відпустки»  учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки» . Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацем 3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17-19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Водночас, суд зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у законах України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII
Як передбачено приписами ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також приписами ст.1 Закону України «Про оборону України» визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Проте, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Тому у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011 у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 8  ст. 10-1 Закону № 2011,  ст. 19 Закону № 504.
Згідно п. 181 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008  (далі - Положення № 1153/2008) щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.
Відповідно до абзацу 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абз. 3 п. 242 Положення).
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини, пов`язані з проходженням позивачем військової служби за контрактом, а предметом спору є належність ОСОБА_1  всіх виплат при звільненні. 
Як вбачається з витягу з послужного списку капітана ОСОБА_1 , він призваний на військову службу  13 липня 2004 року Коростишівським ОМВК Житомирської області, з 01.11.2008 року по 09.03.2017р. обіймав різні військові посади у 95 окремій аеромобільній бригаді Збройних Сил України м. Житомир, до військової частини НОМЕР_1 на посаду командира 1 десантно-щтурмової роти  прибув з військової частини польова пошта НОМЕР_2 м. Житомир, тобто переміщався по службі шляхом переводу по одному і тому ж військовому формуванню -Збройні Сили України, а 14.01.2019р. виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з закінченням строку контракту та направлений для зарахування на військовий облік до Житомирського обласного військового комісаріату. 
Матеріали справи не містять доказів отримання позивачем грошової компенсації за невикористані ним додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 12.04.2017р., як і не містять доказів нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 2015 по 12.04.2017р.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо   доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.  
Отже, з урахуванням вимог п. 242 Положення № 1153/2008, після звільнення відповідача з військової служби з Військової частини НОМЕР_1 грошова компенсація за невикористані ним додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за спірний період проходження позивачем служби у Збройних Силах України, повинна виплачуватись за останнім місцем проходження військової служби – військовою частиною НОМЕР_1 .  
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивач звільнився з військової служби, то наявні підстави для виплати йому коштів, які підлягають виплаті при звільненні з військової служби.
Натомість, суд першої інстанції не врахував перебування позивача на військовій службі в Збройних Силах України з 2004 року, його переміщення по одному і тому ж військовому формуванню -Збройні Сили України, відсутності доказів виплати позивачу грошової компенсації за невикористані ним додаткові відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення з 2015 року, внаслідок чого дійшов хибного висновку про часткове задоволення позовних вимог лише у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 12.04.2017 по 14.01.2019. 
Щодо доводів апелянта про безпідставне зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2-7ст. 134 КАС Україниза результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.ч.1,7ст. 139 КАС Українипри задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 9ст. 139 КАС Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, судвраховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.
Згідно з п. 4 ч. 1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Законувизначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно дост. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Судом встановлено, що правова допомога в даній справі надавалась адвокатом Дмитренком В.В. на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 09.04.2021р. (а.с. 10).
На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, позивачем до суду надано: договір б/н про надання правничої допомоги від 09.04.2021, акт приймання-передачі наданих послуг №1 до договору від 09.04.21р., прибутковий касовий ордер від 09.04.21р. про оплату правничої допомоги згідно договору б/н від 09.04.21р. на суму 5000,00 грн (а.с. 23-25).
З акту приймання-передачі наданих послуг №1 до договору б/н від 09.04.21р.  вбачається, що загальна вартість наданих послуг складає 5000,00 грн. та складається з: адвокатського запиту – 1000 грн. та написання позовної заяви з додатками – 4000 грн. 
Позивач просив суд відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн., проте судом першої інстанції заява задоволена частково та стягнуто на користь позивача  300 грн. з врахуванням того, що адвокатський запит виключений із розрахунку, як такий, що не охоплюється умовами договору, зазначена  справа є незначної складності та розглянута судом у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, на момент написання позову наявна зразкова справа №620/4218/18.
Як вірно зазначив суд першої  інстанції, зазначена справа про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, де відповідачем є військова частина є типовою та містить лише два епізоди спірних правовідносин. Водночас це не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу.
Навіть у справах незначної складності та у справах, де розмір накладених санкцій є невеликим, особа не може бути обмежена у можливості звернутися за правовою допомогою, а у подальшому до суду для захисту своїх порушених прав.
Разом з тим, вона не може розраховувати, що сума витрачених коштів буде їй відшкодована судом у повному обсязі без урахування вищевказаних обставин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що послуга з написання позовної заяви не потребувала затрат значного часу, оскільки наявна численна судова практика по даній категорії  справ, що спрощувало роботу адвоката при її написанні,  даний спір відповідає ознакам типової справи №620/4218/18,  а за приписами ч. 6 ст. 12 КАС України типові справи відносяться до справ незначної складності.
Крім того, беручи до уваги, що дана справа є справою незначної складності, обсяг обставин, які є предметом доказування по даній справі, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, не є надто значним, колегія суддів вважає, що оцінені у 4000 грн. дії адвоката по підготовці процесуальних документів, які полягали у написанні позовної заяви з додатками на 16 арк., вочевидь не відповідає складності спору, а заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн. є завищеною та неспівмірною із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Отже, враховуючи складність та обсяг виконаних адвокатом робіт при складанні даного позову, значення справи для сторони, а також застосування принципу співмірності, колегія суддів вважає вірним висновок суду щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу в сумі 300,00 грн.
Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС Україниобов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто,зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Разом з тим, доводи апелянта стосовно безпідставного зменшення судом розміру витрат на правову допомогу без відповідного клопотання відповідача, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки у наданому відповідачем відзиві на позов, останнім висловлена позиція щодо витрат на правову допомогу, розмір якої відповідач вважав явно завищеним, необґрунтованим та неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Оскільки законодавством не визначено в який спосіб має бути висловлена відповідачем не згода із розміром витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що зазначення таких зауважень у відзиві на позов  та у відзиві на апеляційну скаргу, є свідченням дотримання відповідачем ч.6 ст.134 КАС України та наявності підстав у суду для зменшення заявлених витрат.
При цьому, вимоги військової частини НОМЕР_1 щодо скасування рішення  суду першої інстанції, колегією суддів не розглядаються, оскільки заявлені у відзиві на апеляційну скаргу, тобто не у процесуальний спосіб. 
Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн., заявлених при апеляційному розгляді справи., колегія суддів зазначає наступне.
На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, позивачем до суду надано:  акт приймання-передачі наданих послуг №2 до договору про надання правничої допомоги від 09.04.21р., квитанцію до прибуткового касового ордеру від 31.08.21р. про оплату правничої допомоги згідно договору б/н від 09.04.21р. на суму 1500,00 грн. 
З акту приймання-передачі наданих послуг №2 до договору б/н від 09.04.21р.  вбачається, що загальна вартість наданих послуг складає 1500,00 грн. та складається з підготовки апеляційної скарги на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.21р. по справі 440/4512/21.  
Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Як вже зазначалось, відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідачем надано заперечення на заяву позивача, в яких зазначено про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу з предметом позову та складністю справи.
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу і пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що понесені витрати в сумі 1 500,00 грн є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг з огляду на наступне.
Колегія суддів зазначає, що фактично апеляційна скарга дублює зміст позовної заяви, складається з викладу обставин справи, а також норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, тобто його підготовка не потребувала багато часу.
Також, з даного предмету спору та мотивів, що приведені у апеляційній скарзі, наявна судова практика, що спрощувало роботу адвоката при його підготовці, окрім того, відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України типові справи відносяться до справ незначної складності.
Крім того, беручи до уваги, що дана справа є справою незначної складності, обсяг обставин, які є предметом доказування по даній справі, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, не є надто значним, заперечення відповідача, колегія суддів вважає, що  заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в розмірі 1 500, 00 грн. є завищеною та неспівмірною із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Враховуючи викладене, колегія судів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, в розмірі 300,00 грн.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з прийняттям в цих частинах постанови про часткове задоволення позовних вимог. 
В іншій частині доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.   
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі № 440/4512/21 - в частині відмови в задоволені позову щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової  відпустки, як учаснику бойових дій,  за період з 2015 по 14.01.2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 14.01.2019р. та індексацію грошового забезпечення за період з 2015 по 28.02.2018р., із встановленням базового місяця січень 2008 року скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової  відпустки, як учаснику бойових дій,  за період з 2015 по 14.01.2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 14.01.2019р. та індексацію грошового забезпечення  за період з 2015 по 28.02.2018р.
В іншій частині позову - відмовити.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі № 440/4512/21 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 300 (триста) грн. 00 коп . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова