Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 333/1912/14
провадження № 61-1478ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Василя Івановича на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Акварт-Україна», про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - ПАТ «Таскомбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Акварт-Україна» (далі - ТОВ «Акварт-Україна»), про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме об`єкт нерухомості (реєстраційний номер 5038689) - трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,18 кв. м, житловою площею 44,5 кв. м, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом продажу її на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження за початкового ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; грошові кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки спрямувати на погашення заборгованості ТОВ «Акварт-Україна» перед ПАТ «Таскомбанк» за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № КР 64-2007 в розмірі 1 257 464,65 грн.
 
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 червня 2016 року позов залишено без задоволення.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Таскмобанк» задоволено, рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов. В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Акварт-Україна» за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № КР64-2007 в розмірі 1 257 464,65 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 830 875,00 грн; заборгованість за відсотками - 238 996,71 грн; пеня - 187 592,94 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21 листопада 2007 року № 127-07 - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 67,18 кв. м, житловою площею 44,5 кв. м, що належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 17 грудня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 березня 2004 року в книзі 188, номер запису 34515, на користь ПАТ «Таскомбанк» шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою, ніж 332 138,50 грн, яка погоджена сторонами в іпотечному договорі від 21 листопада 2007 року № 127-07. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року - без змін.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Запорізького апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 рок, посилаючись на те, що до серпня 2016 року їй не було відомо про укладення іпотечного договору, який від її імені підписаний ОСОБА_2 на підставі довіреності від 03 листопада 2005 року, яку вона не могла видати, оскільки з 2003 року постійно проживає та працює за кордоном, з липня 2005 року до травня 2006 року вона не перебувала в Україні. Випадково дізнавшись про наявність іпотечного договору від 21 листопада 2007 року, в серпні 2016 року вона звернулася до Комунарського районного суду міста Запоріжжя з позовом про визнання іпотечного договору недійсним з моменту його підписання. Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12 вересня 2018 року, яке набрало чинності 11 лютого 2019 року на підставі постанови Запорізького апеляційного суду, іпотечний договір від 21 листопада 2007 року № 127-07, укладений між нею і ПАТ «Таскомбанк», визнано недійсним. Отже, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року було ухвалене на підставі недійсного правочину.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова В. І. задоволено. Постанову Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року скасовано і ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову ПАТ «Таскомбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Акварт-Україна», про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки іпотечний договір від 21 листопада 2007 року № 127-07, на підставі якого ПАТ «Таскомбанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, визнано недійсним і він не створює юридичних наслідків, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Розглядаючи клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова В. І. про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 54 000 грн, апеляційний суд виходив з того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 13 грудня 2021 року ПАТ «Таскомбанк» подало до апеляційного суду заперечення на клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова В. І.  про стягнення витрат на правничу допомогу. Дослідивши доводи клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, взявши до уваги аргументи заперечень банку проти вказаного клопотання, врахувавши складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, затраченого часу на надання послуг (підготовка до справи, складання заяви та касаційної скарги, участь в засіданнях не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи), безпідставність такої процесуальної дії, як контроль за рухом касаційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрати на правничу допомогу та стягнення з ПАТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
20 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гончаров В. І. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині стягнення з ПАТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 54 000 грн за договором від 15 грудня 2019 року № 8-А про надання правової допомоги.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М. Проведення повторного автоматичного визначення судді відбулося у зв`язку з відпусткою судді Карпенко С. О.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 465/3017/19 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Наведені правові висновки Верховного Суду не були враховані апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні. У справі наявні достатні докази на підтвердження наданих ОСОБА_1 адвокатом Гончаровим В. І. послуг. В розрахунку до договору про надання правової допомоги відображено перелік виконаних робіт і вартість послуг. Тобто здійснені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу є реальними і документально підтвердженими. Крім цього, адвокат Гончаров В. І. був позбавлений можливості висловити свої заперечення проти заперечень банку на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, так як він отримав заперечення банку лише 18 грудня           2021 року, тобто після ухвалення апеляційним судом судового рішення.
 
Зазначені доводи є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що представник ОСОБА_1 - адвокат Гончаров В. І. оскаржив постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року лише в частині вирішення судом його клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.
 
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Згідно з частиною третьою, восьмою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).
 
Апеляційним судом встановлено, що 15 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гончаров В. І. подав до Запорізького апеляційного суду клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 54 000 грн. На підтвердження наданих послуг адвокат Гончаров В. І. надав: ордер серії АР № 106897 від 15 грудня 2019 року; договір   № 8-А про надання правової допомоги, укладений між Гончаровим В. І. та ОСОБА_1 15 грудня 2019 року; розрахунок до договору № 8-А про надання правової допомоги від 15 грудня 20219 року; копію квитанції про сплату ОСОБА_1 15 жовтня 2021 року 54 000 грн за договором від 15 грудня 2019 року № 8-А.
 
З розрахунку до договору про надання правової допомоги (перелік виконаних робіт та вартість послуг) вбачається, що Гончаровим В. І. надано такі послуги: 1) ознайомлення з наданими документами, визначення правової позиції - 3 години (3 000 грн); 2) попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини - 4 години (4 000 грн); 3) підготовка заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами - 4 години (4 000 грн); 4) участь в судовому засіданні в Запорізькому апеляційному суді 11 березня 2020 року - 2 години (2 000 грн); 5) підготовка касаційної скарги на постанову Запорізького апеляційного суду - 6 годин (6 000 грн); 6) підготовка та направлення додаткових матеріалів до касаційної скарги - 3 години (3 000 грн); 7) підготовка та направлення додаткових матеріалів до касаційної скарги - 3 години (3 000 грн); 8) контроль за рухом касаційної скарги в період з 01 квітня 2020 року по вересень 2021 року - 17 годин (17 000 грн); 9) гонорар за ухвалення позитивного рішення Касаційного цивільного суду Верховного Суду - 10 000 грн; 10) участь в судовому засіданні в Запорізькому апеляційному суді - 2 год. (2 000 грн). Всього до сплати - 54 000 грн.
 
13 грудня 2021 року ПАТ «Таскомбанк» подало до Запорізького апеляційного суду заперечення на клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова В. І.  про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що в договорі про надання правової допомоги не зазначено зміст правничої допомоги, що надається. Також договір про надання правової допомоги не містить ціни договору та розміру гонорару, не визначає порядок обчислення гонорару (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката вочевидь не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом робами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пункти 6 та 7 переліку виконаних робіт та вартості послуг є безпідставними, оскільки не зазначено, які саме додаткові матеріали до касаційної скарги було зібрано та направлено адвокатом, причому двічі. Єдині додаткові матеріали, що направлялися адвокатом, це матеріали на усунення недоліків його касаційної скарги. Усунення зауважень суду не є збиранням та надісланням додаткових матеріалів. Пункт 8 вказаного переліку також не заслуговує на увагу, оскільки не зазначено, в чому полягав контроль за рухом касаційної скарги, на що адвокатом було витрачено 17 годин. Пункт 9 згаданого переліку також є безпідставним, оскільки гонорар не передбачений договором про надання правової допомоги, як і його розмір та порядок обчислення. Крім цього, адвокатом Гончаровим В. І. не зазначено, з якими наданими документами він ознайомлювався 3 години, зважаючи на те, що всі документи були в нього в наявності. Аналогічно не зазначено, які матеріали попередньо опрацьовував адвокат, витративши 4 години, та яку саме законодавчу базу було опрацьовано, враховуючи, що нормативного обґрунтування заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами не містить. Необґрунтованим також є пункт З переліку виконаних робіт та вартості послуг, що містить явну неспівмірність витраченого часу - 4 години на складання заяви про перегляд рішення суду на 1 аркуші. З цих же підстав (неспівмірності) необґрунтованим є також пункт 4 вказаного переліку стосовно витрачання 6 годин на підготовку касаційної скарги.
 
За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17.
 
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір -обґрунтованим.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
Дослідивши доводи клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, взявши до уваги аргументи заперечень банку проти вказаного клопотання, врахувавши складність справи та виконані адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, затраченого часу на надання послуг (підготовка до справи, складання заяви та касаційної скарги, участь в засіданнях не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи), безпідставність такої процесуальної дії, як контроль за рухом касаційної скарги, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення розміру витрати на правничу допомогу та стягнення з ПАТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Такі висновки апеляційного суду, за встановлених обставин (наявності обґрунтованого заперечення банку проти заявленого клопотання, неспівмірності та нерозумності розміру заявлених витрат на правничу допомогу), узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема й з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 465/3017/19, на які послався заявник у касаційній скарзі.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що Гончаров В. І. був позбавлений можливості висловити свої заперечення проти заперечень банку на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, так як він отримав заперечення банку лише 18 грудня 2021 року, тобто після ухвалення апеляційним судом судового рішення, не заслуговують на увагу, оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснювався у відкритому судовому засіданні, та, як встановлено апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні, всі учасники справи повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи, відтак ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гончаров В. І. (у разі неотримання заперечать банку проти їх клопотання) могли висловити свої заперечення в судовому засіданні, призначеному на 14 грудня 2021 року, в якому й розглядалося питання стягнення витрат на правничу допомогу. Крім цього, адвокат Гончаров В. І. не навів обґрунтованих аргументів проти заперечень банку на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в цій касаційній скарзі. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Василя Івановича на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Акварт-Україна», про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	І. М. Фаловська