У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
08 лютого 2022 року                                                                              
м. Київ
 
справа № 743/170/21
провадження № 51-6033ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року,
 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 
2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 
ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 309 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 1 ст. 296 КК України у виді арешту на строк 
3 місяці, за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 
2 роки.
На підставі ст. 70 КК України призначено  ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Цивільний позов ФОП ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_5 у відшкодування майнової шкоди 4129 грн, у відшкодування моральної шкоди 1500 грн. 
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_6 у відшкодування майнової шкоди 5600 грн, у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. 
Цивільний позов ФОП ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_7 у відшкодування майнової шкоди 5246,48 грн, у відшкодування моральної шкоди 1500 грн. 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 рокуапеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_8  залишено без задоволення, апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_5 та прокурора задоволено частково. Вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2021 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого 
ОСОБА_5 скасовано. Цивільний позов ФОП ОСОБА_5 до  ОСОБА_4 призначено до нового розгляду в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
Як установлено судами, в ніч з 27 листопада 2020 року на 28 листопада 2020 року, ОСОБА_4 , прийшовши до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , розбив віконне скло та просунувши руку через вікно, умисно, таємно викрав належні фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 : мобільний телефон марки «HUAWEI Y5», вартістю 2799 грн та автомобільний відеореєстратор марки «XDigital», вартістю 1330 грн, спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 4129 грн.
Крім того, 04 грудня 2020 року, близько 09:00 ОСОБА_4 , перебуваючи біля кафе «Транзит», що розташоване за адресою: смт. Ріпки Чернігівського району Чернігівської області, вул. Шевченка, 166, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, ігноруючи елементарні норми і правила поведінки, моральності, добропристойності, грубо порушив громадський порядок з метою показати свою зневагу до існуючих норм і правил поведінки у суспільстві, умисно, безпричинно металевою палицею пошкодив скло у семи вікнах та скло у вхідних дверях до кафе «Транзит», спричинивши матеріальну шкоду на загальну суму 2846,48 грн, а також порушивши нормальний режим роботи кафе.
Також 04 грудня 2020 року, ОСОБА_4 незаконно проник всередину приміщення бані у будинковолодінні ОСОБА_6 , розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно перебував до 12:00 05 грудня 2020 року.
Продовжуючи свій злочинний умисел спрямований на незаконне проникнення до будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , усвідомлюючи, що не вправі проникати до житла та іншого володіння особи без згоди власника зазначеного будинковолодіння ОСОБА_6 , 05 грудня 2020 року ОСОБА_4 шляхом пошкодження замка, знову проник всередину приміщення бані, де перебував до 08:30 06 грудня 2020 року.
Крім того, ОСОБА_4 , у невстановлений слідством час, місці та невстановленим слідством способом, умисно, незаконно, без мети збуту, маючи намір використати для власних потреб, придбав наркотичний засіб канабіс, після чого умисно, незаконно, без мети збуту, з метою використання для власних потреб, зберігав за місцем його фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 до 17 грудня 2020 року, коли у період часу з 12:38 до 15:14, працівниками поліції в ході проведення санкціонованого обшуку було виявлено та вилучено у останнього речовину рослинного походження, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом обіг якого заборонено – канабісом, маса якого в перерахунку на висушену речовину становить 412,68 г, яку останній зберігав для власного вживання без мети збуту.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про зміну вказаних судових рішень, застосувавши до нього більш м`яке покарання.  ОСОБА_4  посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Вказує на неврахування судами ряду обставин, які пом`якшують його покарання, а саме те, що він вчинив злочин вперше, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, вибачився перед потерпілими, готовий відшкодувати завдані потерпілим матеріальні збитки в повному обсязі. З урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин вважає, що суд мав можливість та законні підстави призначити менш суворе покарання, застосувавши ст. 75 КК України та звільнивши від покарання з випробуванням, або застосувавши ст. 69 КК України.
 
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України)з огляду на таке.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_4  та правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у касаційній скарзі засудженого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах. 
Згідно з ч. 2  ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до  ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з  альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх  конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні  ОСОБА_4 покарання врахував характер, ступінь суспільної небезпечності вчинених злочинів, обставини їх вчинення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані, які характеризують особу засудженого, який розлучений, не працює, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, формально позитивно характеризується за місцем проживання, є військовозобов`язаним, має статус громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 127 КУпАП, жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, дані судово-психіатричних експертиз, відповідно до яких у останнього не виявлено ознак психічного захворювання, він може правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження, та давати про них правильні свідчення, і примусові заходи медичного характеру йому не показані; на теперішній час не виявлено клінічних ознак психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, тому йому не показане протиалкогольне лікування; на теперішній час не виявлено психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання канабіоїдів та опіоїдів з синдромом залежності, тому йому не показане наркологічне лікування. 
Крім того, судом першої інстанції враховано досудову доповідь щодо ОСОБА_4 , згідно з якою ризик вчинення ним нового злочину є середнім, але виправлення останнього без реального позбавлення волі на певний строк неможливе (через його агресивну поведінку відносно інших осіб), а також думку потерпілих щодо необхідності призначення засудженому реальної міри покарання.
Суд першої інстанції призначив покарання в мінімальних межах, встановлених у санкціях ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України та яке не може вважатися надто суворим та є достатнім для виправлення засудженого.
При цьому, покарання  ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України, який є найбільш тяжким із вчинених ним злочинів, за який санкцією статті передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років, призначено в межах наближених до мінімальних.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_8 , під час розгляду яких суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційних скарг щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженого.
Закон України про кримінальну відповідальність передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України тільки при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Таких обставин судами не було встановлено.
Враховуючи ризик вчинення   ОСОБА_4 нового злочину, його агресивну поведінку відносно інших осіб, думку потерпілих щодо необхідності призначення реальної міри покарання, а також те, що засуджений вчинив кілька кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, не має постійного джерела доходу, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України.
Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що призначене   ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Інших доводів, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419  КПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                       ОСОБА_3