УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2022 року
м. Київ
справа № 388/175/20
провадження № 51-6098ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 — адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23 вересня 
2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 , 
встановив:
За вироком Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 
2021 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, який має загальну середню освіту, жителя 
АДРЕСА_1 ), раніше судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2018 року, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. 
Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту затримання з 20 січня 2020 року, із зарахуванням до цього строку згідно зі ст. 72 КК строку попереднього ув`язнення.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 вересня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 – без задоволення.  
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що 
19 січня 2020 року він о 22:25 приїхав на приміському потязі до м. Долинська Кіровоградської області. На пероні залізничної станції «Долинська» на фоні раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, ОСОБА_4 завдав 
ОСОБА_6 одного удару кулаком в потиличну частину голови, від чого потерпілий втратив рівновагу та впав на землю. 
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, завдав ОСОБА_6 близько двох ударів у голову, повторно, відкрито заволодів майном потерпілого, а саме мобільним телефоном «NOMI i4500 Веаt М 1ВIue» та 200 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1144,30 грн. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів указує, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, а винуватість його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, не доведено. Висновки суду ґрунтуються на недопустимих та суперечливих доказах, зокрема на показаннях свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , даних протоколу від 20 січня 2020 року, оформленого під час слідчого експерименту,  протоколу затримання засудженого від 20 січня 2020 року, протоколу огляду предметів від 20 січня 2021 року, протоколу від 20 січня 2020 року про пред`явлення ОСОБА_6 для впізнання засудженого ОСОБА_4 , а також на усіх похідних від цього доказах. Зазначає, що суд першої інстанції за відсутності у потерпілого тілесних ушкоджень безпідставно дійшов висновку, що заволодіння майном відбулося із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я. 
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі, та додані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити, враховуючи таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення                       і особі засудженого.
У касаційній скарзі захисник, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірки з огляду на ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також
у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд у ході перевірки матеріалів провадження за скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Як убачається із судових рішень, висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених
у судовому засіданні доказах.
Так незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини 
у пред`явленому обвинуваченні, його вина встановлена на підставі показань потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив суду, що із ОСОБА_4 познайомився в поїзді, останній просив позичити йому гроші. Отримавши відмову, засуджений вдарив його по голові та забрав 200 грн і мобільний телефон. 
Свідок ОСОБА_7 повідомила в судовому засіданні, що працює касиром на станції «Долинська» у день вчинення злочину до неї звернувся ОСОБА_6 з проханням викликати поліцію, оскільки в нього викрали мобільний телефон та гроші.
Свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що в магазині, в якому вона працює, засуджений вчинив дрібну крадіжку, відмовився оплачувати товар, тому вона викликала поліцію. Крім цього, засуджений просив її допомогти витягти з мобільного телефону сім-карту.
Свідок ОСОБА_9 , який є працівником поліції, пояснив суду, що, прибувши на виклик до магазину, побачив чоловіка схожого на особу, яка із застосуванням насильства викрала гроші та мобільний телефон ОСОБА_6 .
Ці показання є послідовними і повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема заявою потерпілого від 20 січня 2020 року про вчинений щодо нього злочин;  протоколом затримання від 20 січня 2020 року, відповідно до якого під час особистого огляду засудженого було вилучено мобільний телефон потерпілого «NOMI i4500 Beat M1 Blue» із двома сім картами; висновком експерта від 23 січня 
2020 року № 215/20-27, за даними якого вартість мобільного телефона становить 944,30 грн; протоколом пред`явлення особи для впізнання та фотознімками до нього від 20 січня 2020 року, згідно з яким ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_4 як особу, яка вчинила злочин щодо нього; протоколом пред`явлення особи для впізнання та фотознімками до нього від 20 січня 2020 року, відповідно до якого свідок
ОСОБА_10 вказав на ОСОБА_4 як на особу, яка вчинила злочин стосовно потерпілого.
Отже, зіставивши докази у їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку. Ці докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, місцевий суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому повторно.
Доводи захисника про те, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення, є недопустимими та суперечливими, а висновок суду сформовано на підставі одних тільки показань потерпілого, суд правомірно відхилив, оскільки вони спростовуються матеріалами провадження. 
Твердження сторони захисту стосовно того, що показання свідків ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є неналежним доказом, оскільки ці особи не були очевидцями події, не заслуговують на увагу, адже вищевказані свідки як прямо, так і опосередковано підтвердили факт викрадення у потерпілого мобільного телефону та грошей.
Захисник посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України
від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», вважає безпідставним і необґрунтованим висновок суду, про те, що заволодіння майном відбулося із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, ураховуючи відсутність у потерпілого будь-яких тілесних ушкоджень. Ці доводи захисника є неспроможними, оскільки, як убачається із судових рішень, засуджений наздогнав потерпілого після виходу з вокзалу і завдав йому декілька ударів у голову з вимогою віддати гроші, після чого вкрав у нього мобільний телефон та 200 грн. 
Жодних інших підстав, з яких показання потерпілого щодо факту отримання від засудженого ударів у голову слід вважати недопустимим або недостовірним доказом, тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, захисник не навів.
Крім того, показання потерпілого підтвердив і свідок ОСОБА_10 , який у присутності понятих детально розповів про обставини злочину стосовно ОСОБА_6 , а саме, як ОСОБА_4 завдав удару кулаком у потиличну ділянку голови потерпілого, від чого останній упав, однак засуджений продовжував заподіювати удари потерпілому і вимагати гроші. Після чого ОСОБА_4 забрав у ОСОБА_6 мобільний телефон та кошти.
Що стосується інших доводів захисника, які є аналогічними за змістом із апеляційною скаргою, то вони були ретельно переглянуті в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини засудженого у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень і з дотриманням вимог 
ст. 404 КПК розглянув апеляційні скарги засудженого та захисника на вирок районного суду, дав в ухвалі на виконання положень ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на доводи, наведені в скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі вказав, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого у кримінальному правопорушенні за ч. 2 ст. 186 КК зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що в судовому рішенні докладно мотивовано. 
Касаційна скарга захисника не містить інших доводів, які би свідчили про допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і з огляду на положення статей 412—414 КПК може бути підставою для її скасування відповідно до пунктів 1—3 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням апеляційного суду і робить висновок, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою й обґрунтованою за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, в ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, яким він керувався під час постановлення рішення.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно 
зі ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, дані про особу засудженого, характер злочинних дій, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років  6 місяців, яке, на думку колегії суддів касаційного суду відповідає приписам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд не порушив положень ст. 405 КПК, належним чином перевірив доводи засудженого та сторони захисту, викладені в апеляційних скаргах, проаналізував і дав на них переконливі відповіді та дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду є обґрунтованим і вмотивованим. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову
у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 — адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23 вересня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 .  
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3