ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/10556/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпро  апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року  в адміністративній справі №160/10556/21 за позовом   ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області  про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-  

в с т а н о в и в :
30.06.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною відмову ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) у призначенні пенсії за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:
- повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ), від 16 березня 2021 року про призначення пенсії за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1- р/2020 від 23.01.2020 року;
- з 16 березня 2021 року призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ), пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 16.03.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії. Рішенням відповідача від 14.04.2021 року відмовлено у призначенні пенсії через недосягненням позивачем 50 років. Позивач не погоджується з відмовою у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки вважає, що перевагу у спірних правовідносинах слід віддати саме тому закону, який у застосуванні є найбільш сприятливим для позивача, а саме - така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини   Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, виходячи з принципу правої визначеності, як складового елементу верховенства права, гарантованого   статтею 8 Конституції України. На думку позивача, таке застосування судом вказаних вище норм права усуває колізію в їх застосуванні у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. 
          Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) у призначенні пенсії за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , подану 15.03.2021 року,   про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. “а”   ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”   в редакції згідно з   Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачу було відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до   Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”,   у зв`язку із недосягненням позивачем пенсійного віку на дату звернення. При цьому, відповідач наголосив, що Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” від 03.10.2017 №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017 року, а тому досягти віку, передбаченого Законом України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1778-XII для призначення пенсії особі необхідно було до 11.10.2017 року. На думку відповідача, оскільки позивач станом на 11.10.2017 року не досягла 50 років, то для підстави призначення їй пільгової пенсії визначаються відповідно до ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, а не ЗУ “Про пенсійне забезпечення”.
Від відповідача на адресу суду через систему «Електронний суд» 22.12.2021 року надійшло клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги відповідача, в якому відповідач змінює підстави апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів, дослідивши означене клопотання приходить до висновку, що воно не може бути прийнято судом до розгляду з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 303 КАС України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.
Оскільки в даному випадку клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги подано поза межами строку встановленого ч. 1 ст. 303 КАС України, колегія суддів не приймає вказане клопотання та не враховує його під час розгляду справи. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд  вважає, що апеляційна скарга    не підлягає  задоволенню за наступних підстав. 
          Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
15.03.2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії.
14.04.2021 року відділом призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надано відповідь, оформлену листом за №0400-010301-8/53779 “Про відмову в призначенні пенсії”. В обґрунтування відмови у призначенні пенсії, відповідачем зазначено, що згідно наданих документів страховий стаж роботи позивача становить 29 років 8 місяців 24 дні, пільговий стаж – 7 років 8 місяців 15 днів на дату звернення. Враховуючи зазначене, відділом прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, у зв`язку з тим, що на момент звернення позивач не досягла пенсійного віку.
За захистом свого права на пенсійне забезпечення позивач звернулась до суду з адміністративним позовом у даній справі. 
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на час звернення за призначенням пенсії набула відповідного віку та мала спеціальний стаж, відтак відмова в призначенні пенсії є протиправною. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками сулу першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з пунктом    а    статті 13 Закону України    Про пенсійне забезпечення    №1788-XII від 05.11.1991 року (далі    Закон №1788-XIІ), у редакції чинній до прийняття    Закону України    Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення    №213-VIII від 02.03.2015 року на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 (36-2003-п) виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом України    Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення    від 02.03.2015 року №213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015 року, віковий ценз для жінок збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.
Так, до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
45 років - по 31 березня 1970 року включно;
45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;
46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;
46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;
47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;
47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;
48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;
48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;
49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;
49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;
50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 20 років 6 місяців у чоловіків і не менше 15 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 21 року у чоловіків і не менше 16 років у жінок;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 21 року 6 місяців у чоловіків і не менше 16 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 22 років у чоловіків і не менше 17 років у жінок;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 22 років 6 місяців у чоловіків і не менше 17 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років у чоловіків і не менше 18 років у жінок;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців у чоловіків і не менше 18 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 24 років у чоловіків і не менше 19 років у жінок;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 24 років 6 місяців у чоловіків і не менше 19 років 6 місяців у жінок.
Законом України    Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій    №2148-VIII від 03.10.2017 року, текст    Закону №1058-IV    доповнений, зокрема, статтею 114, згідно із п.1 ч.2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші.
Вказана норма набула чинності з 01.10.2017 року. 
Натомість, Рішенням Конституційного Суду України     № 1-р/2020     від 23.01.2020 року, визнано такими, що не відповідають    Конституції України    (є неконституційними),    статтю 13,    частину другу    статті 14,    пункти „б“-„г“    статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення“ від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2 березня 2015 року    № 213-VIII.(п. 1 рішення_
Згідно з п. 2 Рішення № 1-р/2020, стаття 13,    частина друга    статті 14,    пункти „б“-„г“    статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення“ від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2 березня 2015 року    № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до п. 3 Рішення № 1-р/2020    ,  застосуванню підлягають    стаття 13,    частина друга    статті 14,    пункти „б“-„г“    статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення“ від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2 березня 2015 року    № 213-VIII    для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
„На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за    списком № 1    виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами    Закону № 1788-ХІІ    з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та    Законом № 1058-ІV    - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.       Таке регулювання порушує вимогу “якості    закону”, передбачену    Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод    від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі “Щокін проти України”).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі        № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми    Закону № 1788-ХІІ    з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не    Закону № 1058-ІV.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року в справі № 360/3611/20.
Відповідно до ч.3  ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
          Суд звертає увагу, що спір між сторонами виник не з підстав невизнання пенсійним органом набутого позивачем страхового та спеціального пільгового стажу, а у зв`язку з невизнанням відповідачем права позивача на призначення їй пенсії за списком №1 після досягнення 46 років.
Тому відмова управління ПФУ в призначенні позивачу , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 46 років, мала необхідний страховий стаж роботи, у тому числі на роботах за списком № 1 7 років 8 місяців 15 днів, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на  не досягнення віку, визначеного п 2    статті 114 Закону № 1058-ІV,  є протиправною.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії позивачу підлягає скасуванню із покладенням на нього обов`язку вчинити певні дії.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для його зміни або скасування – відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315,316,321,325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року  в адміністративній справі №160/10556/21  – залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай