Справа № 444/837/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Оприск З.Л. 
Провадження № 22-ц/811/2233/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:37

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        29 грудня 2021 року                                                                м. Львів
       Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2  на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:
       
       Короткий зміст позовних вимог.
       В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди.
       В обґрунтування позову посилалась на те, що 23.04.2019 р. близько 01.30 год. на автодорозі Львів - Луцьк відбулася ДТП за участю автомобіля «Опель Омега», д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. Вказувала, що враховуючи наслідки ДТП, позивачу була спричинена шкода, яка проявилася у витратах, понесених позивачем на лікування, у тимчасовій втраті працездатності та заподіяній моральній шкоді. Зазначала, що будь-яких підстав вважати, що ОСОБА_3 володів транспортним засобом “Опель Омега”, д/н НОМЕР_1 , (джерелом підвищеної небезпеки) на момент настання ДТП не на відповідній правовій підставі - немає. Вказувала, що на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована у відповідача за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу АО/3150457, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди. Зазначала, що 03.12.2019 р. відповідачу було скеровано представником позивача Повідомлення про ДТП від 28.11.2019 р., заяву на виплату страхового відшкодування витрат на лікування, страхового відшкодування, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності та заподіяною моральною шкодою з долученням до них документів, що підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати розмір страхового відшкодування. Просила стягнути з Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на лікування, тимчасовою втратою працездатності та заподіяною моральною шкодою у загальному розмірі 16 942 (Шістнадцять тисяч дев`ятсот сорок дві) гривні 05 копійок; стягнути з Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 (Чотири тисячі) гривень 00 копійок.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
       Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
       Не погоджується з рішенням суду та вважає, що воно є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 базуються на факті заподіяння шкоди її здоров`ю водієм автомобіля «Опель Омега» д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_3 внаслідок наїзду на неї зазначеного автомобіля, який трапився 23.04.2018 року.
       Позицію суду щодо відмови в задоволенні позову вважає незаконною, оскільки шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується її зав давачем незалежно від наявності його вини.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у загальному розмірі 16 942 грн. 05 коп., 4 000грн. витрат на правову допомогу та здійснити розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
       Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.        Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом.
       Встановлено, що 23.04.2018 року близько 01.30 год. ОСОБА_3 , керуючи належним йому транспортним засобом, автомобілем марки «OPEL OMEGA», шасі № НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 , 1988 року випуску, рухався автодорогою Н-17, сполучення м. Львів - м. Луцьк, проїжджаючи між населеними пунктами м. Радехів та с. Вузлове Радехівського району Львівської області, рухаючись в напрямку м. Радехів Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок даного ДТП пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження та госпіталізована в Радехівську ЦРЛ для надання медичної допомоги. Згідно висновку експерта №1/640 від 06.06.2019 року вбачається, що автомобіля марки «OPEL OMEGA», р.н. НОМЕР_1 , 1988 року випуску під керуванням ОСОБА_3 на пішохода ОСОБА_1 , відбувся на правій смузі руху відносно напрямку руху до м. Радехів та при цьому автомобіль рухався в межах своїх слідів гальмування. Враховуючи вищевказане та те, що ОСОБА_1 не пройшла судово-медичної експертизи та будь-яких документів які б підтверджували отримання нею тілесних ушкоджень середньої чи тяжкої важкості не надала, а тому в діях ОСОБА_3 відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, однак в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст.127 КУпАП, слідчий постановив кримінальне провадження №12019140280000134 від 23.04.2019 року закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 31.07.2019 року.
       Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на час вчинення ДТП 23.04.2018 року була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується довідкою про перевірку чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ, копією полісу № АО/3150457.
       З копії полісу № АО/3150457 вбачається, що ТЗ «OPEL OMEGA», шасі № НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 , забезпечено по даному полісі у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
       З повідомлення про ДТП від 28 листопада 2019 року вбачається, що представник позивача повідомив відповідача про обставини ДТП 23.04.2019 року, внаслідок якої потерпілою особою є ОСОБА_1 .
       З заяв на виплату страхового відшкодування від 28 листопада 2019 року вбачається, що представник позивача просив відповідача здійснити відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП 23 квітня 2019 року, під час якої ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження.
       З виписного епікризу з медичної карти № 4756/173/532 вбачається медичний діагноз ОСОБА_1 станом на 23 квітня 2019 року.
       З листа КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» № 6988 від 06.11.2019 року та листка лікарських призначень вбачається, що ОСОБА_1 з 23.04.2019 року по 24.05.2019 року знаходилася на стаціонарному лікуванні, отримала лікування згідно листка призначень та здійснювала за власні кошти придбання вказаних медикаментів.
       З копій квитанції №4 від 06.05.2019 року та фіскальних чеків вбачається сума витрат на медикаменти в загальному розмірі 10099,02 грн.
       Позиція Апеляційного суду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.        Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що дії ОСОБА_3 були неправомірними та що травми позивачки, що описані у виписному епікризі з медичної карти № 4756/173/532, перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із діями ОСОБА_3 , а відтак і того, що у останнього (відповідно і у страховика ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія») виник обов`язок відшкодувати завдану шкоду позивачці.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       За змістом частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
       За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
       Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
       Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
       В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.
       Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 (провадження № 61-69св21).
       При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, – також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.
       Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
       Разом із тим, під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_1 або непереборної сили.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).
       За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином не перевіривши всі обставини справи, дійшов передчасного висновку про відмову позивачу у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю.
       Згідно ст. 22 ЦК України – особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
       Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
       Оскільки сам факт дорожньо-транспортної пригоди сторонами не спростовується та підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 31 липня 2019 року, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.
        ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 16 942 грн 05 коп. грн., яка включає в себе витрати на придбання лікарських на суму 10 099грн., суму втраченого доходу за час лікування 6 036 грн. та моральну шкоду в розмірі 806 грн 75 коп..
       Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       З огляду на вищенаведене, з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 16 942 грн. 05 коп. шкоди завданої внаслідок ДТП.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно п.13 ст. 142 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .
       Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
       До позовної заяви позивачем долучено договір про професійної правничої допомоги №0139-ц від 30 березня 2020 року, додаток №1 до Договору, детальний розрахунок робіт від 31 березня 2020 року на суму 4 000 грн , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правової допомоги (а.с. 25-29) та детальний розрахунок робіт виконаних для надання правової допомоги від 24 липня 2020 року на суму 3000грн.
       Оскільки апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задоволено, таким чином, стягненню з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в користь ОСОБА_1 підлягає 7000 грн. витрат на правову допомогу.
       Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,376,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

       апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити.
       Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року – скасувати.
       Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди – задовольнити .
       Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 16 942 грн. 05 коп. 
       Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 7000 грн. витрат на правову допомогу.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 29 грудня 2021 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                        Мельничук О.Я.

                                                                       Шеремета Н.О.