Справа № 450/727/18                                Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О. 
Провадження № 22-ц/811/3751/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 60

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                головуючої: Н. П. Крайник 
                                     суддів: Н.О. Шеремети, Р.П. Цяцяка 
                при секретарі: К.О. Ждан
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення, визнання права власності в порядку спадкування на 3/4 частин житлового будинку та земельної ділянки,-
                                          в с т а н о в и в: 
       13.03.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.1998 року та реєстраційне посвідчення від 08.04.1998 року, видані ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; визнати недійсними та скасувати чотири свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.2017 року, видані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожному на 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності на дане майно; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 3/4 частини даного будинку та земельної ділянки.
       Оскаржуваним рішення у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення, визнання права власності в порядку спадкування на 3/4 частин житлового будинку та земельної ділянки відмовлено.  
               Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
       Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що позивачка прийняла спадщину як спадкоємиця першої черги після смерті батька ОСОБА_5 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), матері ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та як спадкоємиця другої черги після смерті брата ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), оскільки була зареєстрована з останніми у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживала разом з ними та своїм чоловіком, дітьми у вказаному будинку, вела спільне господарство, доглядала їх та займалася похоронами, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
       Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд зробив висновок, що ОСОБА_7 до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 був одноосібним власником спірного будинку АДРЕСА_1 . Такий висновок суду вважає неогрунтованим, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв не лише його син ОСОБА_7 , а й дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_1 . А відтак ОСОБА_7 міг успадкувати лише частину спірного будинку. Також зазначає, що за життя ОСОБА_7 жодних дій для оформлення спадкових прав після смерті батьків не вчиняв, до нотаріуса не звертався. Вважає, що з жодних наявних у суду документів не вбачається волевиявлення ОСОБА_7 щодо оформлення ним спадкових прав.
       Вважає, що оскільки, вона на час відкриття спадщини після смерті брата ОСОБА_7 була зареєстрована та проживала у спірному будинку, про що було відомо ОСОБА_8 , то остання не мала жодних правових підстав для отримання свідоцтва про право власності на такий в цілому. 
       Зазначає, що зідно роз`ясень Пленуму Верховного Суду України в п. 27 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки при видачі свідоцтва про право на спадщину  ОСОБА_4  на спірний житловий будинок були порушені її права (позивачки  ОСОБА_1 ), таке свідоцтво підлягає визнанню його недійсним та скасуванню. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 15.05.2019 року у справі № 521/2464/17, якою визнано незаконними та скасовано свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що при видачі таких свідоцтв не було враховано майнових прав інших спадкоємців, які хоча і не звертались до суду з заявами про прийняття спадщини, однак фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. 
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. 
       У засіданні суду апеляційної інстанції представники апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.
       Представник відповідачів  ОСОБА_2  та   ОСОБА_3 - ОСОБА_11 та представник третьої особи ОСОБА_12 - ОСОБА_13 проти скарги заперечили.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів. 
       Згідно положень ст.15 ЦК України кожної особи має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
       Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
       Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
       Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
       Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у с.Скнилів, її батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_16 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ( т.1 а.с.10).
       Згідно копії свідоцтва про одруження, ОСОБА_17 та ОСОБА_1 15.02.1964 року уклади шлюб у с.Скнилів, після реєстрації шлюбу Фітель присвоєно прізвище ОСОБА_1 ( т.1 а.с.11).
       З копій свідоцтв про смерть серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 вбачається, що батьки позивачки - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Скнилів( т.1 а.с.12,144).
       Згідно Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження та Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у с.Скнилів, його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_16 , у с.Скнилів ( т.1 а.с. 15-16).
       У відповідності до Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження та Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 у с.Скнилів, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_16 ( т.1 а.с. 21-22).
       З довідки №8, виданої виконавчим комітетом Скнилівської сільської ради Пустомитівського району 10.01.2018 р. вбачається, що згідно інформації з погосподарських книг, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належав до дня смерті / ІНФОРМАЦІЯ_1 / ОСОБА_5 , а потім рахувався за ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т.1 а.с.253).
       Згідно довідки №4, виданої виконавчим комітетом Скнилівської сільської ради Пустомитівського району 13.01.1998 р., за ОСОБА_7 на праві власності рахувався житловий будинок, зареєстрований в погосподарських книгах сільської ради за №266, 1987р. ( т.1 а.с.59-61).
       Як вбачається з матеріалів спадкової справи №15/88, заведеної після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 звернулася у Пустомитівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті її померлого брата ОСОБА_7 , та їй нотаріусом Пустомитівської Державної нотаріальної контори 16.02.1988 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_7 - однокімнатний житловий будинок житловою пл. 36 кв.м,, що знаходиться у с.СкнилівПустомитівського району ( т.1 а.с.54-63).
       Згідно Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 від 22.06.2001 року, Технічного паспорта та поверхового плану, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 83,7 кв.м, 1975 року побудови, належить ОСОБА_1 на праві власності (т.1 а.с.221-225, 245-246).
       Згідно даних обласного комунального підприємства «БТІта ЕО», станом на 29.12.2012 року будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом ( т.1 а.с.241).
       Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №565355, виданого 20.12.2005 року, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,2217 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована у с.Скнилів ( т.2 а.с.11). Право власності на спірну земельну ділянку площею 0,25 га ОСОБА_4 отримала на підставі рішення Скнилівської сільської ради №59 від 03.12.1999 року, що стверджується Державним актом про право приватної власності на землю серії ЛВ №25055 виданого 08.12.1999 року ( т.1 а.с.92) .
        ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 померла.
       На день смерті ОСОБА_4 являлась одноосібним власником спірного будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
       26.12.2014р. відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися у Сьому Львівську державну нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері ОСОБА_4 (спадкова справа №225/2014) та кожному з них нотаріусом 10.02.2017 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку та по Свідоцтву про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 4623686200:01:002:0634, які розташовані по АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.64-103). 
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом безспірно встановлено, що батько позивачки ОСОБА_5 був одноосібним власником будинку по АДРЕСА_3 , після смерті якого будинок успадкував його син ОСОБА_7 , що підтверджується вище зазначеними довідками Скнилівської сільської ради №4 від 13.01.1988 р. і №8 від 10.01.2018 р. ( т.1 а.с.59,253). Право власності ОСОБА_7 до дня його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на спірний будинок АДРЕСА_3 , ніким не оспорювалось як за життя останнього, так і по даний час. Твердження позивачки про те, що після смерті батьків, а потім брата вона прийняла в порядку спадкування за законом шляхом вступу в управління спадковим майном належну їй частку у спірному майні, не підтверджені належними доказами, в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року позивач не зверталася. На час смерті спадкодавця ОСОБА_5 (батька позивачки), така не проживала з ним, що підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків; даними щодо місця реєстрації позивачки з 1969 року за адресою АДРЕСА_3 ; копією свідоцтва про одруження за 1964 рік; довідкою Скнилівської сільської ради №4 від 13.01.1988р. Спірний будинок збудований у 1959 році, складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа якого становить 38,9 кв.м., житлова -17,4 кв.м ( т.1 а.с.85). В будинку до дня смерті проживали батько, мати та брат позивачки. Мати померла у 1975, батько у 1981 , брат у 1987 році. Сім`я позивачки складалася з п`яти осіб, після одруження в 1964 року,вона з чоловіком розпочали будівництво будинку АДРЕСА_3 , який станом на 1978 рік вже був збудований, та в який, вона приблизно в цей же період перейшла проживати з сім`єю із п`яти чоловік. Тому твердження позивачки про те, що на день смерті брата ОСОБА_7 (1987 рік) вона проживала разом з ним в однокімнатному будинку, спростовується наявністю станом на 1978 рік власного збудованого житлового чотирьохкімнатного будинку АДРЕСА_3 площею 83,7 кв.м. Твердження позивачки про те, що в останні роки життя її брата ОСОБА_7 вона доглядала його за місцем його проживання в спірному будинку, не можуть свідчити про вчинення нею дій щодо прийняття спадщини після смерті брата. Суд також виходив з того, що в розпочату у 1959 році будинкову книгу для прописки громадян, що проживають в будинку №164 ( №194 ), вносилась реєстрація всіх осіб, які проживали як в будинку №16, так і в будинку АДРЕСА_3 , а тому із наявної в ній інформації неможливо достовірно встановити, за якою саме адресою - в будинку №16 чи в будинку №1 , позивач була зареєстрована на час відкриття спадщини після смерті кожного із спадкодавців. Із зазначених причин, суд взв до уваги дані щодо місця реєстрації, зазначені в паспорті позивачки та підтверджені Державною міграційною службою та вважав встановленим, що ОСОБА_20 з 13.03.1969 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , а не за адресою спірного будинку.
       Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.
       Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку  №164 , яку позивач надавала для огляду суду першої та апеляційної інстанції вбачається, що така заведена у 1959 році, в ній значаться зареєстрованими батьки позивачки  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , їх син  ОСОБА_7 , позивачка ОСОБА_1 , а також чоловік, діти позивачки та інші особи. ( т.1 а.с.269-277). Окремо на кожний будинок  № 1  та АДРЕСА_1  будинкова книга не заводилась. В будинкову книгу занесено реєстрацію всіх осіб, які проживали як в будинку №16, так і в будинку АДРЕСА_3 . Зазначене також підтверджується довідками №359 від 24.11.2017р. та №227 від 29.09.2018р., виданих Скнилівською сільською радою. Рішенням №18 виконкому Скнилівської сільської ради від 12.04.2001 року,  ОСОБА_1  дозволено експлуатацію житлового будинку, збудованого в 1978 році без належно оформлених документів, який знаходиться в АДРЕСА_3  ( т.1. а.с. 242). 
       Аналізуючи зібрані у справі докази, а також норми права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, зокрема, ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що вона прийняла спадщину після усіх трьох спадкодавців, які померли до 2004 року - батьків, які померли відповідно у 1975 та 1981 роках, а також після смерті брата, який помер у 1987 році, шляхом вступу у володіння спадковим майном. Наведене підтверджується показами свідків та даними будинкової книги про реєстрацію позивачки у зазначеному будинку та відсутністю окремої будинкової книги на будинок АДРЕСА_3 . Колегія суддів також вважає доведеним, що крім реєстрації місця проживання у спірному будинку на час відкриття спадщини, позивачкою також було вчинено і інші дії, що свідчать про прийняття нею спадщини, зокрема, позивачка після смерті спадкодавців та по час відчуження відповідачами земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (на користь третіх осіб) користувалася будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований.
       Разом із цим, особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.
       Так, за правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». 
       Як вбачається з будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 , яка знаходиться в позивачки, власником такого з 1998 року є ОСОБА_4 , тобто позивачу з 1998 року достовірно було відомо хто є власником будинку, однак з позовом до суду вона звернулася лише 13 березня 2018 року, тобто зі спливом 20 років з часу відкриття спадщини після смерті останнього зі спадкодавців.
       Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
       Матеріалами справи встановлено, що відповідачами подано до суду першої інстанції заяву про застосування до даних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про що зазначено також і в описовій частині оскаржуваного рішення.
       Враховуючи, що за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернулася до суду зі спливом позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні її позову слід відмовити з підстав спливу позовної давності.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:  
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
               Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2019 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення, визнання права власності в порядку спадкування на 3/4 частин житлового будинку та земельної ділянки - відмовити.
       Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 06 січня 2022 року.

Головуючий:         Н. П. Крайник 

Судді:                Н. О. Шеремета 

                                                                               Р. П. Цяцяк