ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 січня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/773/21	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивача: ОСОБА_1
від відповідача: Халдай І.В.
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі  
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення господарського суду Одеської області від 21.09.2021, суддя в І інстанції Д`яченко Т.Г., повний текст якого складено 24.09.2021 в м. Одесі
у справі № 916/773/21
за позовом: ОСОБА_1 
до відповідача:  ОСОБА_2 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Незалежна телекомпанія Норма-ТВ" 
про витребування майна 

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до ОСОБА_2 , в якому просив витребувати із чужого незаконного володіння недобросовісного власника (набувача) ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майно, а саме: частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю „Незалежна телекомпанія Норма-ТВ" у розмірі 23,4%, що у грошовому еквіваленті складає 55 114,65 грн., яка вибула з його володіння поза його волею та незаконно перебуває у власності ОСОБА_2 . 
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що  ОСОБА_1 відповідно до п.п. 1.2., 5.2. статуту ТОВ „Незалежна телекомпанія Норма-ТВ" до 06.03.2013 володів часткою у статутному капіталі Товариства у розмірі 23,4%, що у грошовому еквіваленті складала 55 114,66 грн., а його батько ОСОБА_3 також володів часткою у статутному капіталі Товариства у розмірі 23,4 %, що у грошовому еквіваленті складала 55    114,65 грн. Відповідно до протоколу загальних зборів учасників Товариства №1/1 від 06.03.2013р. ОСОБА_1 був виключений зі складу учасників Товариства, а ОСОБА_2 був включений до складу учасників Товариства із часткою у розмірі 23,4 %, що у грошовому еквіваленті складала 55114,66 грн., та ОСОБА_3 був виключений зі складу учасників Товариства, а ОСОБА_4 був включений до складу учасників Товариства із часткою у розмірі 23,4 %, що у грошовому еквіваленті складала 55114,65 грн.
Позивач зазначав, що вчинення ним підпису на заяві про вихід з ТОВ «Норма-ТВ» відбулося під тиском і приму сом адвоката ОСОБА_4 - Халдай І. В. , внаслідок чого волевиявлення позивача не було вільним. 06 березня 2013 року взагалі не було загальних зборів учасників товариства виходячи з того, що того ж дня підписані і заяви про вихід і протокол № 1/1, які учасники товариства почергово підписували в приміщенні приватного нотаріуса Фадєєвої Н.О. Позивач вважає, що виходячи зі змісту протоколу № 1/1 від 06 березня 2013 року, вирішення питання про придбання самим товариством частки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , так і про відчуження часток на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не приймалося. Позивач стверджує, що його майнові права порушені як учасника товариства, які пов`язані з позбавленням володіння часткою, а інтерес позивача полягає в поверненні її з чужого незаконного володіння. Належним способом захисту такого права й інтересу є вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння. Також, позивач просив поновити строк позовної давності, оскільки, на його думку, причини пропуску пов`язані з обставинами, що залежать не тільки і не стільки від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами його контролю, зокрема з фактом прийняття Суворовським районним судом міста Одеси позовної заяви позивача до відповідача у справі № 523/3160/16-ц та її розгляд судом впродовж певного часу до закриття прова   дження у справі в частині вимог.
Рішенням господарського суду Одеської області від 21.09.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування із чужого незаконного володіння недобросовісного власника (набувача) майна, а саме: частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю „Незалежна телекомпанія Норма-ТВ" у розмірі 23,4%, що у грошовому еквіваленті складає 55114,66 грн. - відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду мотивоване тим, що судами різних інстанції вже були встановлені обставини щодо виходу позивача ОСОБА_1 з ТОВ «Норма-ТВ» (справи № 916/2968/19, № 523/5544/14-ц, № 523/19337/14-ц, № 916/3167/14, № 523/3160/16-ц). З урахуванням викладеної позиції суд зазначив, що наразі не приймаються доводи та твердження позивача щодо вчинення ним підпису на заяві від 06 березня 2013 року про вихід зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» під тиском, оскільки, по-перше, позивачем не доведено суду належними та допустимими дока   зами свої твердження та міркування стосовно зазначеної підстави позову, а по-друге, як з`ясовано під час розгляду даної справи, судами вже було надано правову оцінку виходу ОСОБА_1 з ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», у зв`язку з чим, твердження позивача у даній частині не прийма   ються судом до уваги, оскільки повністю спростовуються встановленими обставини та відповід   ними чинними судовими рішеннями. Також суд зазначив, що матеріали даної господарської спра   ви не містять жодних доказів відкликання позивачем підписаної ним заяви про вихід зі складу засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» від 06 березня 2013 року, у зв`язку з чим така заява позивача є належним доказом, яка засвідчує та встановлює відповідне рішення та волевиявлення ОСОБА_1 на припинення відповідних корпоративних прав ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ». Суд вважав безпідставними твердження позивача про те, що згідно з протоколом № 1/1 від 06 березня 2013 року було прийнято рішення про відчуження часток особам, які включаються до складу учасників Товариства - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , адже вони не відповідають обставинам, встановленим судами під час розгляду справи, зокрема щодо змісту зазначеного протоколу. Суд зазначив, що наразі відсутнє порушене право позивача, як колишньо   го учасника ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», оскільки таке право було припинено на момент вчинення відповід   ної реєстрації, правомірність та законність якої вже було досліджено судами під час розгляду інших справ. Також суд зазначив, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, якими чином права та інтереси позивача були порушені з боку відповідача у даній справі.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся  до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та витребувати із чужого незаконного володіння недобросовісного власника (набувача) ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майно, а саме частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю „Незалежна телекомпанія Норма-ТВ" у розмірі 23,4%, що у грошовому еквіваленті складає 55 114,65 грн., яка вибула з його володіння поза його волею та незаконно перебуває у власності ОСОБА_2 . 
Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене в порушення норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що висновок суду про те, що заява позивача є належним доказом, яка засвідчує волевиявлення ОСОБА_1 на припинення відповідних корпоративних прав, є необґрунтованим. Зі змісту заяви про вихід не вбачається волевиявлення позивача про безоплатність передачі частки ані на користь Товариства, ані на користь ОСОБА_2 . 
Ані предмет позову у даній справі № 916/773/21 та у справах №523/5544/14-ц, № 916/3167/14, № 916/2968/19, № 523/3160/16-ц, ані сторони, не є тотожними або ідентичними (тими самими).
Суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №923/876/16, № 916/2296/19, №5017/1221/2012, №909/1294/15, №911/2218/18.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони та третя особа в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте третя особа не скористалася наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду. 
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 березня 2013 року позивачем було підписано адресовану загальним зборам засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» заяву наступного змісту:
«Я, ОСОБА_1 , усвідомлюючи значення своїх дій та розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, без застосування до мене фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею заявляю про вихід зі складу засновників ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НЕЗАЛЕЖНА ТЕЛЕКОМПАНІЯ НОРМА-ТВ», місцезнаходження якого: місто Одеса, вулиця Генерала Бочарова, будинок 71.
У зв`язку з відступленням частки ТОВАРИСТВУ я не має претензій до ТОВАРИСТВА та учасників щодо виплати або компенсації грошового розміру частки у статутному капіталі ТОВАРИСТВА.
Відступаю ТОВАРИСТВУ свою частку у статутному капіталі ТОВАРИСТВА, а також свої права щодо моєї участі у ТОВАРИСТВІ в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством та статутом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НЕЗАЛЕЖНА ТЕЛЕКОМПАНІЯ НОРМА-ТВ».
Справжність підпису позивача на вищезазначеній заяві посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 644.
06 березня 2013 року відбулись загальні збори учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» з наступним порядком денним:
1.          Вихід зі складу учасників Товариства;
2.          Включення до складу учасників Товариства; 
3.          Розподіл часток у статутному капіталі Товариства;
4.          Затвердження статуту Товариства у новій редакції;
5.          Визначення осіб, відповідальних за здійснення реєстрації статуту Товариства в новій редакції.
На загальних зборах були присутні наступні учасники: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
З питання першого порядку денного загальних зборів слухали: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які повідомили про свій намір вийти зі складу учасників Товариства із переданням своєї частки Товариству, про що надали відповідну заяву, та запропонували виключити їх зі складу учасників Товариства, а їх частки у статутному капіталі передати Товариству безоплатно.
За результатами розгляду питання першого порядку денного загальні збори одноголосно вирішили: виключити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зі складу учасників Товариства, а їх частки у статутному капіталі передати Товариству безоплатно.
За результатами розгляду інших питань порядку денного загальні збори одноголосно вирішили:
- включити до складу учасників Товариства ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;
- розподілити частки у статному капіталі товариства наступним чином: ОСОБА_9 - 15000 гривень 00 копійок, що складає 6,4 % статутного капіталу; ОСОБА_6 - НОМЕР_1 гривні 10 копійок, що складає 15,6 % статутного капіталу; ОСОБА_7 - 36 743 гривні 11 копійок, що складає 15,6 % статутного капіталу; ОСОБА_8 - 36 743 гривні 10 копійок, що складає 15,6% статутного капіталу; ОСОБА_4 - 5 514 гривень 65 копійок, що складає 23,4 % статутного капіталу; ОСОБА_2 - 55 114 гривень 66 копійок, що складає 23,4 % статутного капіталу;
- затвердити статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія «Норма- ТВ» у новій редакції;
- доручити проведення державної реєстрації статуту Товариства в новій редакції ОСОБА_10 .
Прийняті загальними зборами рішення оформлені протоколом № 1/1 від 06 березня 2013 року, який підписано без будь-яких зауважень всіма присутніми на цих зборах особами, у тому числі й позивачем ОСОБА_1 .
Крім того, рішенням загальних зборів від 06 березня 2013 року, оформленим протоколом № 2/1, підтверджено дійсність протоколу загальних зборів № 1/1 від 06 березня 2013 року. Вказаний протокол також підписаний позивачем ОСОБА_1  без будь-яких зауважень.
Судом установлено, що в матеріалах справи не міститься доказів відкликання позивачем власноручно написаної ним заяви про вихід з ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» від 06 березня 2013 року, у зв`язку з чим відповідна заява є належним, допустимим та достовірним доказом наявності у нього волевиявлення на припинення корпоративних відносин із ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» шляхом добровільного виходу з Товариства та безоплатної передачі належної йому частки самому Товариству.  
Таким чином, з 06 березня 2013 року позивач не є власником спірної частки у статутному капіталі ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» у розмірі 23,4 %, що у грошовому еквіваленті складає 55114 гривень 66 копійок, не має жодних прав чи законного інтересу щодо неї, і, відповідно, не має права вимагати її витребування, оскільки відповідно до статті 387 ЦК України таке право має лише власник майна.
07 березня 2013 року державний реєстратор виконавчого комітету Одеської міської ради Стукаленко К.Є. провів державну реєстрацію змін до установчих документів, відомостей про склад засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», а саме щодо виключення ОСОБА_3 і ОСОБА_1 зі складу учасників товариства, і включення до складу учасників товариства ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 04 червня 2014 року у справі № 523/5544/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фадеєвої Н.О. про визнання недійсною та скасування заяви від 06 березня 2013 року про вихід зі складу засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ».
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у справі № 523/5544/14-ц Апеляційний суд Одеської області зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що нотаріальна дія, що вчинена приватним нотаріусом Фадеєвою Наталією Олексіївною, здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки заява ОСОБА_3 про вихід зі складу засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» підписана ним особисто, не є правочином (угодою), не суперечить чинному законодавству та не містить у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Доводи апеляційної скарги про те, що при вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_3 був введений в оману та не мав намірів залишати свою участь засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», не зазначив яку частку він відступає, кому та на яких умовах, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки при посвідченні підпису ОСОБА_3 на його заяві про вихід зі складу засновників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» приватний нотаріус взагалі не мала ніякого відношення до правовідносин між ОСОБА_3 та ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», що пов`язані із виходом з товариства.
Рішенням господарського суду Одеської області від 23 лютого 2015 року у справі № 916/3167/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16 квітня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 29 грудня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія «Норма-ТВ» про визнання недійсним рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія «Норма-ТВ», оформленого протоколом № 1/1 від 06 березня 2013 року, та відновлення права ОСОБА_3 в якості засновника зазначеного товариства шляхом скасування державної реєстрації змін до установчих документів від 07 березня 2013 року.
Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанції у справі № 916/3167/14 Вищий господарський суд України зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що вихід учасника з товариства має наслідком припинення корпоративних правовідносин між учасником і товариством, і з моменту виходу учасник втрачає право брати участь в управлінні товариством і право отримувати частину прибутку від діяльності товариства. В свою чергу на товариство покладається обов`язок на виконання вимог закону затвердити зміни до установчих документів, пов`язані із виходом учасника. Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що ОСОБА_3 вийшов з Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» 06 березня 2013 року відповідно до підписаної ним заяви, а отже з вказаної дати корпоративні права позивача припинилися. Місцевий та апеляційний господарські суди вірно встановили, що 06 березня 2013 року позивач на підставі поданої ним заяви вийшов зі складу учасників Товариства, та виходячи з того, що на загальних зборах учасників Товариства 06 березня 2013 року були присутні учасники, які в сукупності володіють 100% голосів; рішення, оформлені протоколом № 1/1 від 06 березня 2013 року, були прийняті з питань, зазначених у порядку денному; протокол № 1/1 від 06 березня 2013 року підписаний всіма учасниками товариства, у тому числі і позивачем, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи, дійшли правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними рішень цих зборів. Колегія суддів касаційної інстанції погоджується із вказаним висновком судів попередніх інстанцій, який відповідає встановленим фактичним обставинам справи і ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 24 березня 2015 року у справі № 523/19337/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фадеєвої Наталі Олексіївни про визнання нотаріальних дій останньої, проведених 06 березня 2013 року щодо ОСОБА_3 , незаконними, відновлення прав ОСОБА_3 в якості засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія «Норма-ТВ» шляхом скасування нотаріальних дій, державної реєстрації змін до установчих документів від 07 березня 2013 року та відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 гривень.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2017 року у справі № 523/19337/14-ц відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження. Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання нотаріальних дій від 06 березня 2013 року щодо неї незаконними, скасування нотаріальних дій та державної реєстрації змін до установчих документів від 07 березня 2013 року та про зобов`язання відшкодувати моральну шкоду, оскільки посвідчуючи справжність підписів ОСОБА_3 для внесення змін до установчих документів ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Н.О. діяла згідно з вимогами Закону України «Про нотаріат» та у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При цьому, суди дійшли правильного висновку про недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок зазначених дій відповідача йому було заподіяно моральних та душевних страждань. З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності даних судових рішень. Викладені заявником обставини не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
Також, господарським судом Одеської області розглядалася справа № 916/2968/19 за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_1 до Одеської міської ради в особі Юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , про визнання протиправними та скасування реєстраційних дій щодо змін до установчих документів, відомостей про склад засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», а саме реєстраційного запису № 15561050011029422 державного реєстратора виконавчого комітету Одеської міської ради Стукаленко К. Є., вчиненого 07 березня 2013 року.
Рішенням господарського суду Одеської області від 03 лютого 2020 року у справі № 916/2968/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11 червня 2020 року та постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 08 вересня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовлено.
Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі № 916/2968/19 Верховний Суд зазначив, що зважаючи на те, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій позивачі не довели обставини порушення їх прав (охоронюваних законом інтересів) спірними реєстраційними діями, Суд вважає правильним висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому Суд враховує, що на підставі наданих учасниками справи доказів суди попередніх інстанцій встановили обставини виходу позивачів зі складу учасників Товариства шляхом подання відповідних заяв 06 березня 2013 року. Суди правильно зазначили, що вихід засновника (учасника) з товариства є безумовним суб`єктивним правом учасника. При цьому товариство є суб`єктом лише пасивного обов`язку не перешкоджати реалізації цього права. Реалізація права на вільний вихід з товариства шляхом подачі відповідної заяви учасником є одностороннім правочином, від якого учасник може відмовитися, зокрема шляхом подачі відповідної заяви про відкликання заяви про вихід. Вихід зі складу учасників товариства не пов`язується ані з рішенням зборів учасників, ані з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв`язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв`язку. Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 127/16567/17. З огляду на викладене Суд вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що подані позивачами заяви про вихід зі складу учас   ників Товариства, за відсутності доказів їх відкликання, свідчать про наявність волевиявлення позивачів на припинення корпоративних відносин у Товаристві. Оскільки позивачі вийшли зі складу учасників Товариства 06 березня 2013 року відповідно до підписаних ними і нотаріально посвідчених заяв, то проведена 07 березня 2013 року державна реєстрація змін до установчих документів Товариства не порушує їх корпоративних прав. Суд відхиляє аргументи позивачів щодо залишення судами попередніх інстанцій поза увагою доводів про відсутність укладення позивачами договорів, спрямованих на відчуження належних ним часток у статутному капіталі Товариства, які грунтуються на посиланні на положення частини 1 статті 147, статей 334, 363 Цивільного кодексу України та висновки, наведені в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 917/207/14 і постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15. Суд звертає увагу на відсутність правових підстав для ототожнення виходу учасника з товариства з обмеженою відповідальністю та переходу частки (її частини) учасника в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи. Відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене статтею 147 ЦК України та статтею 53 Закону України «Про господарські товарис   тва», є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки відбувається шляхом укладання договору купівлі-   продажу, міни, дарування тощо. Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15. Натомість право учасника на вихід із товариства з обмеженою відповідальності, передбачене статтею 148 ЦК України та статтею 54 Закону України «Про господарські товариства», реалізується ним шляхом вчинення одностороннього правочину - подання товариству відповідної заяви про його вихід. І такий правочин не потребує зустрічного волевиявлення чи згоди ані інших учасників товариства, ані самого товариства. З огляду на викладене Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що для проведення державної реєстрації змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, заявнику, крім передбаче   ного частиною 1 статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» переліку документів, достатньо надати державному реєстратору будь-який з наведених у частині 3 зазначеної статті Закону додаткових документів, в тому числі й заяву фізич   ної особи про вихід із складу засновників (учасників). Оскільки спірні у справі реєстраційні дії вчинені саме внаслідок виходу позивачів зі складу учасників Товариства, апеляційний господар   ський суд обґрунтовано відхилив твердження позивачів про те, що обов`язковою умовою для проведення зазначених реєстраційних дій є подання оригіналу договору про перехід або передання частки в статутному капіталі товариства, а також доводи про порушення державним реєстратором передбаченого законом порядку проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи щодо відомостей про склад засновників. При цьому Суд вважає безпідставними твердження позивачів про те, що згідно з протоколом № 1/1 від 06 березня 2013 року було прийнято рішення про відчуження часток позивачів особам, які включаються до складу учасників Товариства - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , адже вони не відповідають обставинам, встановленим судами під час розгляду справи, зокрема щодо змісту зазначеного протоколу. Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, залишення без змін постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції.
Також, 03 березня 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до Суворовського районного суду міста Одеси із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія «Норма-ТВ», ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: при   ватний нотаріус Одеського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна, про визнання дій не   законними, поновлення прав, витребування майна з незаконного володіння, стягнення моральної шкоди (справа № 523/3160/16-ц).
Уточнивши позовні вимоги у справі № 523/3160/16-ц позивачі просили суд:
           1.           Витребувати корпоративні права на частку, а також частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» в розмірі 23,4% з незаконного володіння недобросовісного власника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ;
           2.           Витребувати корпоративні права на частку, а також частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» в розмірі 23,4% з незаконного володіння недобросовісного власника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ;
           3.           Витребувати у недобросовісного власника ОСОБА_2 , грошові кошти, які він отримав у якості дивідендів в період з 06 березня 2013 року по 2019 рік у розмірі - 3 346 012 грн. 80 копійок на користь ОСОБА_3 ;
           4.           Витребувати у недобросовісного власника ОСОБА_4 , грошові кошти, які він отримав у якості дивідендів в період з 06 березня 2013 року по 2019 рік у розмірі 3 346 012 грн. 80 копійок на користь ОСОБА_1 ;
           5.           Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 55000 грн.;
           6.           Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 55000 грн.;
           7.           Зобов`язати відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 відновити становище ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в якості співзасновників товариства, яке існувало до порушення прав та законних інтересів останніх, шляхом виключення недобросовісних власників - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма - ТВ», шляхом включення до складу співзасновників товариства ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та шляхом проведення реєстрації статуту ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» в новій редакції у зв`язку зі зміною складу співзасновників/учасників. 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 15 липня 2019 року у справі № 523/3160/16-ц, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрито провадження у справі в частині позовних вимог про:
витребування корпоративних прав на частку, а також частку у статутному капіталі Товариства «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» в розмірі 23,4% з незаконного володіння недобросовісного власника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ; витребування корпоративних прав на частку, а також частку у статутному капіталі Товариства Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» в розмірі 23,4% з незаконного володіння недо   бросовісного власника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ;
зобов`язання відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , відновити становище ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в якості співзаснов   ників товариства, яке існувало до порушення прав та законних інтересів останніх, шляхом виклю   чення недобросовісних власників - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зі складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпа   нія Норма - ТВ», шляхом включення до складу співзасновників товариства ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та шляхом проведення реєстрації статуту ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» в новій редакції у зв`язку зі зміною складу співзасновни   ків/учасників.
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 523/3160/16-ц відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивачів на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 15 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року про часткове закриття провадження у справі.
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 вересня 2020 року у справі № 523/3160/16-ц відмовлено у задоволенні клопотання позивачів про передання частини заявлених позовних вимог щодо яких суд закривав провадження по справі ухвалою суду від 15 липня 2019 року до господарського суду Одеської області, оскільки відповідна заява позивачів надійшла до суду лише 01 липня 2020 року, тобто з порушенням термінів, визначених у частині першій статті 256 ЦПК України.
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 30 березня 2021 року у справі № 523/3160/16-ц позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія «Норма-ТВ», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про витребування у недобросовісного власника ОСОБА_2 коштів, які він отримав у якості дивідендів в період з 06 березня 2013 року по 2019 рік у розмірі 3346012 грн. 80 копійок на користь ОСОБА_3 , про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телеко   мпанія Норма- ТВ» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 55000 грн., про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 55000 грн.; про стягнення судових витрат, - залишено без задоволення у повному обсязі.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 30 березня 2021 року у справі № 523/3160/16-ц мотивоване тим, що посилання позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на те, що їх було неправомірно виключено зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-   ТВ», а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 включено до складу учасників товариства не підтверджено належними доказами, а навпаки, спростовуються судовими рішеннями, які були ухвалені стосовно обставин, на які посилаються позивачі. Отже враховуючи той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було виключено з зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ», тобто їх було позбавлено корпоративних прав, то з 06.03.2013р. вони не мають право на отримання прибутку (дивідендів) від діяльності ТОВ «Неза   лежна телекомпанія Норма-ТВ», а тому позовні вимоги про витребування у недобросовісного власника ОСОБА_2 коштів, які він отримав у якості дивідендів в період з 06.03.2013р. по 2019р. у розмірі 3346012 грн. 80 копійок на користь ОСОБА_3 не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України з Товариства «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 55000 грн., а також на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 55000 грн., оскільки судом не встанов   лено неправомірність дій Товариства «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» щодо виключення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма   ТВ», а тому у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити.
Таким чином, судами різних інстанцій розглядалися справи, в яких разом з іншим досліджу   валися обставини щодо виходу ОСОБА_1 зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» і жодним судовим рішенням не встановлено порушення порядку виходу ОСОБА_1 зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» та/або незаконності рішення загальних зборів учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» від 06 березня 2013 року в частині розгляду заяви позивача про його вихід з товариства. 
Відповідно до імперативних положень частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Дійсно, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Вищевказані обставини встановлені рішеннями судів, що набрали законної сили, у справі де брали участь ті ж самі особи, що і у даній справі, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі. 
Отже, розглядаючи цю справу суд першої інстанції правомірно врахував обставини, встановлені в чинних судових рішеннях, які набрали законної сили.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно - примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 ГПК У країни, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
За умовами частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Статтею 113 Цивільного кодексу України визначено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.
В силу частини третьої статті 80 Господарського кодексу України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.
Статтею 116 Цивільного кодексу України передбачено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); З) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.
Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом (частина друга статті 116 Цивільного кодексу У країни).
Зі змісту частини третьої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на час виходу позивача з ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ») вбачається, що повідомлення про вихід учасника товариства фізичної особи має бути оформлено у вигляді заяви про вихід із товариства.
Водночас чинним законодавством України не встановлено форми такої заяви, а лише зазначено про те, що у разі внесення змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, має бути поданий, зокрема, примірник оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) такої заяви.
Вихід засновника (учасника) з товариства є безумовним суб`єктивним правом останнього, у той час як саме товариство є суб`єктом пасивного обов`язку не перешкоджати реалізації цього права. Реалізація права на вільний вихід з товариства шляхом подачі відповідної заяви учасником числі шляхом подачі відповідної заяви про відкликання заяви про вихід.
Вихід зі складу учасників товариства не пов`язується ані з рішенням зборів учасників, ані з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв`язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв`язку. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є незаконними. Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 127/16567/17.
Вихід учасника з товариства породжує певні правові наслідки, зокрема припинення корпоративних правовідносин між учасником і товариством. Оскільки вихід з товариства призводить до фактичних змін складу учасників, виконавчий орган повинен скликати збори учасників для затвердження змін до установчих документів. Збори не вирішують питання про вихід учасника, і його явка на збори не обов`язкова. Збори лише враховують цей факт у власній діяльності і на виконання вимог закону зобов`язані затвердити зміни до установчих документів та подати їх на державну реєстрацію.
Момент виходу учасника з товариства законодавство не пов`язує з реєстрацією змін до установчих документів. Невнесення змін до установчих документів, не проведення державної реєстрації змін до установчих документів не може вплинути на волевиявлення учасника, позбавити чи обмежити учасника вільно розпорядитися своїми корпоративними правами, зокрема, вийти з товариства. Невнесення змін до установчих документів, не проведення державної реєстрації змін до установчих документів не означає, що учасник, який у встановленому порядку вибув з товариства, автоматично повертається в число учасників.
У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/7674/18 Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію щодо визначення моменту виходу учасника з ТОВ. Вихід з товариства є одностороннім правочином його учасника, вчиненим у письмовій формі у вигляді заяви про вихід з товариства, підписаної учасником. Такий правочин, хоч і вчиняється за волевиявленням однієї особи, спричиняє юридичні наслідки для інших осіб, зокрема виникнення у товариства обов`язку виплатити колишньому учаснику вартість його частки у встановлений строк. Тому неодмінною умовою для реалізації учасником вчиненого ним волевиявлення на припинення участі в товаристві є повідомлення товариства про прийняте рішення. Отже, вихід з товариства є безпосередньою дією учасника, спрямованою на припинення корпоративних відносин з товариством з ініціативи його учасника, вчинення якої реалізується учасником шляхом подання ним до товариства заяви в письмовій формі. У зв`язку із цим моментом виходу учасника з товариства є дата подання ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв`язку.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки матеріали справи не містять доказів відкликання позивачем власноручно написаної ним заяви про вихід з ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» від 06 березня 2013 року - відповідна заява є належним, допустимим та достовірним доказом наявності у нього волевиявлення на припинення корпоративних відносин із ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» шляхом добровільного виходу з Товариства та безоплатної передачі належної йому частки самому Товариству, чим спростовується безпідставне твердження скаржника. 
Тому, з 06 березня 2013 року позивач не є власником спірної частки у статутному капіталі ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» у розмірі 23,4 %, що у грошовому еквіваленті складає 55 114 гривень 66 копійок, не має жодних прав чи законного інтересу щодо неї, і відповідно не має права вимагати її витребування, оскільки відповідно до статті 387 ЦК України таке право має лише власник майна.
Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача щодо вчинення ним підпису на заяві від 06 березня 2013 року про вихід зі складу учасників ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» під тиском, оскільки, по-перше, позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами свої твердження та міркування стосовно зазначеної підстави позову, а по-друге, як з`ясовано під час розгляду цієї справи, судами вже було надано правову оцінку виходу ОСОБА_1 з ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ».
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що безпідставними є твердження позивача про те, що згідно з протоколом № 1/1 від 06 березня 2013 року було прийнято рішення про відчуження часток особам, які включаються до складу учасників Товариства - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , адже вони не відповідають обставинам, встановленим судами під час розгляду справи, зокрема щодо змісту зазначеного протоколу. Суд першої інстанції також вірно зазначив про безпідставність тверджень та доводів позивача про набуття відповідачем саме тієї частки, яка раніше належала позивачу до виходу із товариства.
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що наразі відсутнє порушене право позивача, як колишнього учасника ТОВ «Норма-ТВ», оскільки такі права були припинені на момент вчинення відповідної реєстрації, правомірність та законність якої вже було досліджено судами під час розгляду інших справ. Також суд зазначив, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, якими чином права та інтереси позивача були порушені з боку відповідача у цій справі.
Встановлені апеляційним судом у даній справі обставини, з огляду на вищезазначене правове регулювання, дає підстави вважати, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування із чужого незаконного володіння недобросовісного власника (набувача) частки у статутному капіталі ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» у розмірі 23,4 %, що у грошовому еквіваленті складає 55114,66 грн., є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Частиною третьою статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 ГПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 78, 79 ГПК України).
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наведених висновків суду позивач належними та доступними засобами доказування не спростував.
Також колегія суддів зазначає, що скаржник в скарзі посилається на не врахування судом першої інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №923/876/16, № 916/2296/19, №5017/1221/2012, №909/1294/15, №911/2218/18, проте викладає положення цих постанов без обґрунтування суті їх не урахування судом, що не спростовує обґрунтованих висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи істотного порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження, не спростовують обставин, на які послався суд як на підставу для відмови у задоволенні позову, ґрунтуються на довільному тлумаченні скаржником норм матеріального права, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскарженого у справі рішення суд апеляційної інстанції не вбачає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3 405 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 21 вересня 2021 року у справі № 916/773/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 02.02.2022р.

Головуючий  суддя:                                                             Бєляновський В.В.

Судді:                                                                           Богатир К.В.

                                                                                    Філінюк І.Г.