ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/11922/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
        суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
        секретар судового засідання Новошицька О.О. 
           за участю представника позивача Постольник В.Л.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 (головуючий суддя Озерянська С.І.)
          в адміністративній справі №160/11922/20 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Держави в особі Державної Казначейської служби України про стягнення збитків,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся 29.09.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати внаслідок прийняття неконституційного акту (в порядку ст. 152 Конституції України), просив стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача 866 813,28грн. (а.с. 1-19).
Згідно уточненої позовної заяви від 11.12.2020 позивач просить стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на користь позивача 6 496 893,60грн., недоотриману заробітну плату, внаслідок прийняття неконституційного акту, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів  (а.с. 39-86).
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що діями Держави Україна в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року було порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Зазначає, що належним способом захисту порушених прав у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч.3 статті 152 Конституції України та стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати.
В силу заяви про зменшення розміру позовних вимог від 17.03.2021 року позивач простив стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на користь позивача 6 058 455,33грн., матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів (а.с. 143-144).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року, про який зазначає позивач в позові, рішенням Конституційного Суду України не визнавалися неконституційними норми, про які зазначає позивач, тому підлягали застосуванню. Тільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, отже до прийняття рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року норми підлягали застосуванню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити. Вважає, що діями Держави Україна в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року було порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Зазначає, що належним способом захисту порушених прав у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч.3 статті 152 Конституції України та стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати.
Також позивачем подано письмові пояснення  від 16.02.2022 року, які стосуються розрахунку розмірі матеріальної шкоди.
В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовну вимоги.
В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином.
Вислухавши представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що період  за який позивач просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати внаслідок прийняття неконституційного акту є період з 01.07.2015 по 25.03.2020. Вказана шкода за весь період з  01.07.2015 по 25.03.2020 року за розрахунком позивача складає 6 058 455, 33 грн.
Позивач, з 05.09.2007 року працював на різних посадах в органах прокуратури Дніпропетровської області. 
З 14.01.2015 року позивач працював на різних посадах в прокуратурі Дніпропетровської області.
14.05.2020 року  позивач звільнений з займаної посади та органів прокуратури на підставі п.9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".
В період з 01.07.2015 року по 25.03.2020 року Дніпропетровською обласною прокуратурою позивачеві нараховувалась заробітна плата з урахуванням посадового окладу у розмірі, що є меншим ніж встановлений ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".        
Заробітна плата за спірні періоди виплачувалась із урахуванням посадових окладів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Позивач вважає, що Державою Україна, а не відповідним органом, в даному випадку обласною прокуратурою, йому було спричинено збитки у вигляді недоотриманої заробітної плати  внаслідок прийняття неконституційного акту, порушено право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995, норми Бюджетного кодексу України № 2456-VI від 08.07.2010 року, норми Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» №505 від 31.05.2012 року. 
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
 Предметом даного спору є правомірність/протиправність держави Україна щодо нарахування та виплати позивачу в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року заробітної платим у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року № 505.
Колегія суддів апеляційної інстанції також бере до уваги, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції 09.04.2021 року від позивача надійшло клопотання та пояснення, в якому, зокрема, зазначено, що загальна сума коштів, яка  повинна  була бути нарахована за період з 01.01.2020 по березень 2020 складає 661 139, 77 грн. Відповідно до розрахункового  листа за січень-березень 2020 року нарахована заробітна плата становила  92 169, 60 грн., тобто не донараховано коштів в сумі 661 139,  77 - 92 169, 60 = 568 970, 17 грн. Таким чином, загальний період за який позивач просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати внаслідок прийняття неконституційного акту є період з 01.07.2015 по 25.03.2020. Вказана шкода за весь період з  01.07.2015 по 25.03.2020 року складає  6 169 544, 06  грн.
Частина 4 статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Частиною 1 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (№1697-VII) визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:
1) вислугу років; 
2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. 
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: 
з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; 
з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; 
з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 
1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 
2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: 
за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, 
понад 3 роки - 15 відсотків, 
понад 5 років - 18 відсотків, 
понад 10 років - 20 відсотків, 
понад 15 років - 25 відсотків, 
понад 20 років - 30 відсотків, 
понад 25 років - 40 відсотків, 
понад 30 років - 45 відсотків, 
понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. 
Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Стаття 89 Закону України "Про прокуратуру" визначила, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Відповідно до статті 90 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Слід взяти до уваги, що частина 2 статті 8 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995 року встановлює, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону.
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктами 1, 2, 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури"№505 від 31.05.2012 року, затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. 
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що керівникам органів прокуратури надано право у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів. 
При цьому, видатки, пов`язані з реалізацією Постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" №505 від 31.05.2012 року, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. 
Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці.
Слід зазначити, що згідно статті 23 Бюджетного кодексу України № 2456-VI від 08.07.2010 року, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пункт 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрали чинності з 01 січня 2015 року) встановлював, що норми і положення статті 81, частин 16-18 статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Абзацом 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" №80-VIII від 28.12.2014 року (набрав чинності з 01 січня 2015 року) установлено, що норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (Голос України, №206 від 25 жовтня 2014 року) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.
Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" №80-VIII від 28 грудня 2014 року та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийняті пізніше Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру", а тому, у 2015 році норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону. 
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що суб`єкт владних повноважень, в даному випадку прокуратура, не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" № 505 від 31.05.2012 року.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, правові позиції якого викладені у постановах від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №825/575/16, від 21 березня 2018 року №817/548/16, від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17, від 16 січня 2019 року №804/217/17, від 27 лютого 2019 року №809/982/16, та №824/490/16 від 05 травня 2020 року. Правова судова позиція з цього спірного питання є сталою. 
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що за приписами частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на нарахування позивачу  у спірний період заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", у розмірі встановленому законом, колегія судів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі не нижчому від визначеної законом.
Щодо доводів позивача стосовно протиправності не нарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі                    №1-223/2018(2840/18), колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Позивач вважає, що в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року було порушено його право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, вказаним рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано неконституційним не нормативно-правовий акт (закон), а окремі положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру".
При цьому, в силу частини 3 статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позову на підставі частини 3 статті 152 Конституції України.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
При цьому, в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року (про який зазначає позивач у позові) окремі положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України - неконституційними не визнавалися, тому підлягали засновуванню. 
У рішенні №20-рп/2010 від 30 вересня 2010 року у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" №2222-IV від 8 грудня 2004 року (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні у рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, втратила чинність 26 березня 2020 року згідно рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року, 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року на спірні правовідносини щодо стягнення з Держави України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту за період з 01 липня 2015 року по 25 березень 2020 року, не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду №820/2462/17 від 23 січня 2019 року, у справі №804/3790/17 від 25 липня 2019 року, у справі №818/45/1 від 04 червня 2020 року, у справі №826/18228/16 від 27 жовтня 2020 року.
Водночас, як частиною 2 статті 152 Конституції України, так і частиною 1 статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Як зазначалося вище, частиною 3 статті 152 Конституції України встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. 
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не є тотожним визнанню неконституційним нормативно-правового акту.
Спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, законодавчим органом не прийнятий, натомість, це не позбавляє права особу, в разі наявності підстав для відшкодування шкоди, вирішити питання на підставі прямої норми Конституції України.
Натомість, щодо позивача, відсутні такі підстави, про що зазначено вище.
Слід зазначити, що підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України (ЦК України).
Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст.1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.
Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 ЦК України.
В частині 2 цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Водночас, визнання Конституційним Судом України неконституційним закону, іншого акту або їх окремих положень не є тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.
Зміст статті 1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.
Також слід зазначити, що в силу частин 1 та 2 статті 25 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 
Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
За змістом пункту 9 розділу VI  Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).
Стаття 22 ЦК України   передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати у зв`язку з визнання неконституційним окремих положень пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції підстави для задоволення такого позову відсутні, оскільки частиною 3 статті 152 Конституції України встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, при цьому, дана норма не вказує на можливість відшкодування шкоди, спричиненою визнанням неконституційним окремого положенням нормативного акту.
Також, позивач вважає, що внаслідок застосування акта, який визнаний неконституційним, позивач недоотримав заробіток у період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року, на які мав законні сподівання, і які б міг отримати за інших звичайних умов.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, зазначені доводи позивача є хибними з урахуванням того, що в період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року, про який зазначає позивач в позові, Конституційний Суд України не визнавав неконституційними норми, про які зазначає позивач, тому ці норми підлягали застосуванню. 
Тільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, отже до прийняття рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, ці норми підлягали застосуванню.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. 
Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014р. в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).
Отже, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини,  право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не виникає, якщо у законодавстві України відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна, тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підставі для відшкодування шкоди позивачу згідно частини 3 статті 152 Конституції України.
Отже, відсутні підстави для стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 25 березня 2020 року, заподіяної прийняттям неконституційного окремого положення правового акта.
Відповідно до частини  1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.              
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачем не доведені обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
При цьому, відповідачем, доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
         Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються нормами законодавства України, що регулюють дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Виходячи з результатів апеляційного перегляду, не підлягають розподілу судові витрати. 
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 16.02.2022 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 16.02.2022.
В повному обсязі постанова виготовлена 21.02.2022.

Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова